S malou
pomocí přátel

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Švancara

S malou pomocí přátel – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

A tak se ploužím tímhletím

slzavým údolím

a těším se, až lidi mě

jednou pochopí.

(František Horáček alias Jim Čert)

Kapitola 1

Viktorova mysl se rázem přenesla zpět v čase asi o dvacet let. Mohly za to rány na dveře, které ho vytrhly ze živého snu. Zdálo se mu o střední škole. Vždycky když dlouho spal, zdálo se mu o té době. Nevěděl, čím to je, a vlastně nad tím dřív ani nepřemýšlel. Až teď, když ho z party veselých spolužáků odvolalo neurvalé bušení na dveře. Následkem několika večerních piv měl v hlavě prázdno a duto, zato v močovém měchýři plno. Rány na dveře byly tak důrazné, že nebylo pochyb, o koho jde. Nikdo jiný by do dveří netloukl tak, až to budilo podezření, že se je snaží vyrazit.

„Jo, rado, slyším!“ zavolal Viktor, zatímco se snažil rozlepit oči a nohama najít pod postelí pantofle.

Došoural se ke dveřím jako Joffrey de Peyrac, protože na pravou nohu se mu stále nedařilo pořádně nazout botu a táhl ji po podlaze za sebou. Otevřel dveře, omluvně pokývnul policejnímu radovi Vašíčkovi a zmizel na toaletě.

Když se po pár minutách objevil v pokoji, měl už na sobě župan a na tváři se mu leskly kapky studené vody. Byl připraven.

„Co tě přivádí, rado?“

„Tohle,“ praštil policista mohutnou dlaní do psacího stolu.

„Máš něco s rukou?“ zeptal se udiveně Viktor a podíval se zvědavě na radovu pravici. Až když se dlaň nadzvedla, uviděl na desce stolu ležet svou vlastní vizitku. Náplava, s. r. o. – detektivní kancelář, hlásal nápis vyvedený v patkovém fontu na křídovém papíře.

„Koukám, že reklama funguje. Co byste si ráčil přát? Viktor Náplava, podnikatel na volné nouze, k vašim službám,“ řekl obřadně Viktor, uklonil se a zatočil páskem od županu.

„Nešaškuj. Tahle reklama nefunguje. Chlap, kterej ji měl v kapse, je skoro mrtvej. Předevčírem dopoledne ho postřelili jako nějakýho veksláka. A já chci vědět, co ty s tím máš společného. Takže teď budeš makat pro mě, a budeš to dělat zadarmo a rád, jinak zařídím, že ti tuhle firmu zavřou, protože my oba víme, že na koncesovanou živnost detektiva nemáš vzdělání ani praxi. A dej si bacha, protože cokoli teď k tomu řekneš bude použito proti tobě.“

„Snad může být použito,“ opravil jej Viktor a usadil se k psacímu stolu.

„Ne, bude, to si piš!“ rozkřikl se policista, až se mu na hustém kníru zachytily kapičky slin.

„Ale rado, to je vydírání!“ bránil se Viktor.

Rada se na něj vážně podíval. Opřel se oběma rukama o desku stolu a ztěžka dosedl naproti němu. Chvíli mlčel a pak promluvil docela tichým hlasem: „To není vydírání. Chlape, já potřebuju pomoc. Proto jdu za tebou.“

To byl ten moment, kdy Viktora začal případ zajímat. Vydírání by se nepodvolil, na to měl příliš anarchistickou náturu. Navíc byl přesvědčený, že Živnostenskému úřadu nadále nebude vadit, že své služby vykazuje jako marketingové zastoupení. Vždyť se práce, kterou dělal, klidně dala považovat za monitoring konkurence. Akorát když už nějakou konkurenci objevil, byl z toho většinou jen partnerský problém, ve kterém šlo o obchodní partnery.

Rada vypadal unaveně. Seděl na židli, ramena nepřirozeně svěšená, jeho obvyklá razance byla ta tam. Měl zarudlé oči a Viktorovi se zdálo, že se mu trochu třesou ruce. Odhadoval, že asi celou noc nespal. Cítil, že tohle je případ, který nemůže a ani nechce odmítnout, a proto přikývl.

„Pokusím se udělat, co budu moct, ale uznej, že něčím se živit musím. Ty si mě, hádám, nenajmeš za hodinovou taxu.“

„No, to ne, Viktore, kde já bych na to vzal…“

„Na pokutách, ne?“ ušklíbl se Viktor.

„Nech toho,“ zabručel rada, na němž bylo vidět, že ho Viktorův souhlas zase trochu vrátil do hry. „Něco bych ti možná sehnat mohl. Nebyla by to sice plná sazba, ale lepší než nic. Rozjíždí se teď grantový program na podporu prevence kriminality a užívání drog…“

„Tak na to jsem ideální adept, kriminalitu potírám a drogy si taky občas užiju,“ zasmál se Viktor.

„No jo, já vím, vždyť tě znám. Něco bys prostě dostal. Vykázali bychom tě jako externistu na práci v terénu, takže úplně škodnej bys nebyl. A mně by to pomohlo, protože mám v tomhle případu úplně svázaný ruce. Nemůžu si dovolit to co ty.“

„A kolik by to teda hodilo?“

„Nevím. Můžu ti ale slíbit, že by to byla pěticiferná částka.“

„Hele, rado, jen tak pro jistotu, kde by mezi těma ciframa byla desetinná čárka?“ sondoval Viktor.

„Ale Viktore, za co mě máš? A nezapomeň, že ten chlap měl tvou vizitku, takže to je vlastně tvůj klient.“

„To je pravda,“ uznal Viktor. Vizitka v kapse postřeleného člověka byla silný argument. Když už nic jiného, tak tohle by byla návnada, na kterou by ho policejní rada dostal.

„Takže se do toho pustíš?“ zeptal se rada a podíval se na Viktora unavenýma očima.

„Co mi zbývá. Co kdybychom zašli do mé druhé kanceláře a probrali ten případ od začátku?“

„Viktore, odkdy ty máš druhou kancelář?“

„Od té doby, co mají v Oku rychlou wifi.“

„Já myslel, že v baru je důležitá rychlá obsluha,“ usmál se policista, kterému se znatelně vrátily síly.

„No, když tam máš kancelář, tak potřebuješ i přístup na internet. Doma se ho už chystám odhlásit. Ušetřím čtyři stovky měsíčně.“

„Viktore, seš si jistej, že sezením v baru něco ušetříš?“

„Peníze možná ne, ale čas určitě. Užívám si života a zároveň pracuju,“ rozhodil rukama Viktor.

„Tomu teda říkám multitasking. Ale teď je devět hodin ráno. Hádám, že kvůli tobě nebudou otevírat.“

„Jo, to je fakt,“ promnul si oči Viktor, který se ještě dobře nezorientoval v čase. Po tom bleskovém přesunu z dob střední školy byl rád, že tuší, jaké je roční období. Ze všeho nejvíc toužil jít si ještě na chvíli lehnout. Dneska neměl náladu zachraňovat svět.

„Můžu ti nalít Jacka Danielse ze svých zásob, pokud tě teda neurazí alkohol před polednem.“

„Mě? Ne. Dělali jsme na to případu non-stop, takže já mám vlastně ještě noc. Klidně mi nalej.“

Viktor byl sám překvapený, že se mu podařilo bez problémů najít dvě čisté sklenice. Postavil jednu z nich před policejního radu a nalil mu dvojitou.

Rada se napil, trochu se uklidnil a dal se do vysvětlování: „Tvůj klient, Viktore, to znamená ten chlap s tvou vizitkou v kapse, pracoval jako bodyguard pro Ivana Hrušku.“

„Toho podnikatele?“ zeptal se Viktor jen pro ujištění. Bylo mu celkem jasné, že půjde právě o něj. Ivan Hruška byl ten typ podnikatele, o kterém novináři v eufemismech mluví jako o kontroverzním. Jestli nějaký Ivan Hruška v celém Brně potřeboval bodyguarda, tak to musel být právě tenhle.

„Jo, přesně toho Ivana Hrušku. Takže ti je asi jasný, že motivů i podezřelých je tu spousta,“ pokýval hlavou policista a ztěžka dosedl na židli u Viktorova stolu. Tričko, které bylo přehozené přes opěradlo buď taktně ignoroval, nebo si ho prostě nevšiml.

„Proč by mi to mělo být jasný?“

„Copak o něm nic nevíš? Hruška leží v žaludku půlce kraje. Tu druhou půlku si platí.“

„Mně hruška leží v žaludku maximálně dvacet čtyři hodin, potom jde ven.“

„Jsem rád, Viktore, že ti funguje peristaltika tak dobře,“ zasmál se rada. „Ale snad chápeš, že tady může jít o něco velkýho? Hruška není jen tak někdo, aby po něm střílel podvedenej manžel.“

„A co se teda přesně stalo?“ zeptal se Viktor, kterému už začínaly vadit ty nejasné náznaky. Znal policejního radu natolik dobře, aby se nevzdával podezření, že ví něco, co z případu dělá netuctovou záležitost, ale zatím si to nechává pro sebe. Něco, kvůli čemu mu stálo za to se doprošovat o pomoc.

„Hruška měl bejt včera v deset u soudu. Má polízanici kvůli vytunelovanýmu bytovýmu fondu. Desítky lidí vložily životní úspory do bytového družstva a místo terasových bytů na okraji Brna teď mají jen bezcenné podíly. Dost se o tom psalo a hodně lidí je v tom osobně zainteresovanejch, takže před Justičním palácem bylo víc živo než obvykle. Když Hruška s ochrankou přecházeli od auta ke vstupním dveřím, přiblížil se k nim muž s helmou na hlavě, vytáhl pistoli a vystřelil po Hruškovi, ale trefil jen bodyguarda – který byl zjevně na svém místě. Střelec pak využil momentu překvapení, bleskově naskočil na motorku a než ho stačil někdo zadržet, odjel. Měl prý helmu s černým sklem, které si nechal sklopené, takže mu nikdo neviděl do obličeje. Byl střední postavy, ani malý, ani velký, nebyl tlustý, neměl dlouhé vlasy, nekulhal, zkrátka nebyl ničím nápadný. Nepromluvil ani slovo. Naprosto anonymní osoba. Mohl to být klidně cizinec,“ odhadoval rada, zamyšleně pozorující jantarové odlesky bourbonu v broušené sklenici.

Viktor pozorně poslouchal a trochu znejistěl. Zabijáci, co střílí na ulici a jezdí na rychlých motorkách nebyli sortou lidí, na kterou by byl zvyklý. Začínal mít obavy, že by tento případ mohl být nad jeho možnosti.

„Odjel? A kam?“ nechápal Viktor. „Když to vidělo tolik lidí, tak přece museli hned ztropit poplach. Silniční kontroly by ho mohly chytit, ne? Teď zjara ještě tolik motorek nejezdí.“ Stále doufal, že celý případ může mít nějaké jednoduché řešení, které se obejde bez něj.

„Viktore, bylo to v deset dopoledne, kdy je slabý provoz. Navíc na motorce by ani nezůstal trčet v žádné koloně. Justiční palác je u výpadovky na Vídeň. Jestli na to pořádně šlápl, což asi vzhledem k tomu, že mu hořela koudel, udělal, tak si spočítej, jak rychle se dostal ven z města. Hádám, že byl za Brnem už ve chvíli, kdy policejní operátor teprve přijímal hlášení o střelbě. Než se nám podařilo od lidí získat alespoň přibližný popis událostí a pachatele, mohl být už za hranicema. I tak jsme po něm vyhlásili pátrání, ale moc si od toho nemůžeme slibovat, když vůbec netušíme, kdo to byl.“

„Měl komplice,“ nadhodil Viktor tak nejistě, že rada přemýšlel, jestli je to otázka, nebo konstatování.

„Jo, asi jo. Policejní hlídka našla u Mušovských jezer odstavenou kradenou dodávku, v jejímž kufru byla motorka, která popisem odpovídala té z místa činu. Takže buď se velice dobře připravil, nebo měl skutečně komplice. V každém případě věděl, jak na to. Nebyl to amatér. Mohl by to být zhrzený člověk, který přišel kvůli Hruškovi o životní úspory a připravil si pomstu. Nebyl to ale zločin z vášně, spíš chladnokrevný a plánovaný atentát.“

„Hádám, že ta motorka taky není žádná stopa,“ zkusil Viktor štěstí.

„Hádáš správně. Byla taky kradená, pravděpodobně minulý týden během té samé noci jako dodávka. Motorku majitel nahlásil jako kradenou až o den později. Měl ji v garáži kousek od domu, takže není divu, že si toho nevšiml hned.“

„A co ten postřelený?“

„Doktoři říkají, že je v kritickém stavu. Dost ho to pocuchalo. Nemám detailní výsledky balistiky, ale už teď víme, že to byla střela ráže 44 Magnum. To je pěkný svinstvo.“

„A něco o něm? Myslím o tom postřeleném. Víte, kdo to je?“

„Je to bodyguard, profík. Když zaregistroval potenciální nebezpečí, kryl Hrušku tělem. Měl akorát smůlu, že to schytal dost nešťastně. Střela se mu svezla po neprůstřelné vestě, projela mu spodním patrem a roztříštila mu horní čelist. Chlap si může gratulovat, že to přežil. Mít hlavu v jiném úhlu, tak mu projektil prošel až do mozku. Ten se podruhé narodil. Ale to byl jen pěšák, který dělal svou práci. Proč o něm chceš vědět víc?“

Protože je jako já, pomyslel si Viktor. Pěšák, který nikoho nezajímá. Chlap na špinavou práci, který když to schytá, tak to nikoho nerozpláče. Svět důležitých lidí se bude točit dál i bez něj.

„Zapomínáš, rado, že je to můj klient. Měl přece v kapse mou vizitku,“ nedal se odradit Viktor, kterého i vlastní zvědavost poháněla zjistit, co to bylo za muže. Proč mohl mít tu vizitku u sebe? Viktor nerozdával vizitky moc často a nebyl si vědom toho, že by se v poslední době setkal s někým, kdo pracuje jako bodyguard.

„Na vizitku se vykašli, a na toho chlapa taky. Ten teď stejně nemůže mluvit. Je na tom dost zle a horní čelist má sdrátovanou. Navíc ti nemůže říct víc, než co už viděli všichni okolo. Tady jde o toho Hrušku. Že by byl čistej, tomu moc nevěřím, ale to, že na něho někdo poslal střelce, se mi vůbec nelíbí. Vyřizování účtů na ulici za bílého dne? Kde to jsme? To se normálně nedělá, Brno není Palermo. Vůbec u nás v Česku je střelba na ulici dost vzácná a Hruška není ruskej mafián.“

„Rado, můžu ještě jeden dotaz?“ osmělil se Viktor s otázkou na policistu, který už byl na odchodu, a po něčem, co znělo jako souhlasné zabručení, pokračoval: „Proč jsi o té střelbě na Hrušku mluvil jako o vekslácké vraždě?“

„Protože takhle po sobě v Brně na ulici stříleli naposled veksláci na začátku devadesátek,“ řekl rada s náznakem opovržení v hlase.

„Veksláci? Po revoluci? Myslel jsem, že–“

„Jo. Málo se to ví, ale kšefty jim tenkrát docela kvetly, protože sem vozili šilinky. Lidi byli po revoluci hladoví po západním zboží,“ dal se do vyprávění rada a ztěžka usedl zpátky k Viktorovu stolu. „Jezdili na Mexikoplatz nakupovat digitálky a hi-fi věže a veksláci zajišťovali výměnu peněz. Ten, kterého tehdá sejmuli, měl starožitnictví kousek od hotelu Metropol. Ten už tam dneska taky není. Stával na rohu Dornychu a Mlýnské. Musel to být rok devadesát dva, maximálně tři, těsně před Vánocema. To si pamatuju, protože jeden svědek nám vykládal, jak šel zrovna koupit kapra,“ ponořil se rada na chvíli do vzpomínek, ale hned se vzpamatoval. „To je jedno. Zkrátka tenkrát zastřelili na ulici majitele starožitnictví, o kterým všichni veksláci v Brně věděli, že u sebe má spoustu peněz, protože k němu nosili valuty. Sejmuli ho tehdy i s bodyguardem. Já si ten případ pamatuju, protože jsem tehdy byl mladej a byla to pro mě úplná noční můra. Střelba za bílýho dne na ulici a my neměli nic, čeho bychom se mohli chytit. Motivů víc než dost, ale výpovědi svědků mlhavé a všichni podezřelí měli alibi.“

„Jak jste to pak rozlouskli?“ zajímal se Viktor.

„Jak víš, že se nám to povedlo?“

„Jinak bys o tom nemluvil tak zeširoka,“ ušklíbl se Viktor.

„Hňupe,“ zabručel rada a pokračoval: „Chytli jsme ho vlastně náhodou, nebo spíš jeho vlastní blbostí. Ten kluk, Karel Staněk se jmenoval, byl úplně jednoduchej, dělal vekslákům bodyguarda. Pracoval i pro toho starožitníka a měl pocit, že ho ošidil. Tak si pro peníze přišel s čezetou v ruce. Odstřelil dva lidi na ulici, sebral peníze a odjel do Jižní Ameriky. Tam si udělal několikaměsíční prázdniny a když mu došla vata, vrátil se zpátky a zkusil to znovu. S brokovnicí si počíhal na svoje kámoše, kteří si předávali peníze u benzínky kousek za Znojmem. Zásah tenkrát schytala taška s penězma, veksláci to přežili a svýho kamaráda identifikovali. Nebýt toho, tak nám utekl.“

„A to nebyl mezi podezřelýma, když dělal pro veksláky v Brně?“

„To víš, že byl. Ale on předtím, než šel střílet, celkem věrohodně rozhlásil, že jede pracovat na Ukrajinu, tak ho nikdo nehledal. Kdyby to nezkoušel opakovat, asi jsme ho nikdy nedostali. Takhle dostal pětadvacet let.“

„Pětadvacet?“

„Jo, mladej kluk to byl. Škoda ho. Nejlepší roky v kriminále. Přitom myslím, že to nebyl vyloženě zlej chlap.“

„Jestli byl mladej a dostal dvacet pět let, tak by teď…“ počítal Viktor, kterého Staněk začal zajímat. Další pěšák na šachovnici.

„Jo, pokud mu někdo v lochu nezakroutil krkem, už bude venku. Počkej, ty myslíš, že by mohl střílet znova?“

„Přesně to mě napadlo,“ přikývl Viktor.

„Uvědom si, kdy se to stalo. To bylo v době, kdy tys hrál čáru o céčka. Tomu Staňkovi dneska určitě táhne na šedesát,“ poučoval ho rada.

„Já nevím, ale sám jsi říkal, že se to jinak v Brně nestává,“ nedal se Viktor.

„Nestává. Ale vem si, že Staněk zabíjel jen pro peníze, který bral přímo. Jak jsem řekl, je jednoduchej. Střelí, sebere prachy a jede na karneval. Proč by šel po Hruškovi? To nedává smysl. Tam by musel kombinovat a plánovat.

Tohle bude něco velkýho. Velký sousto, o který stojí za to se porvat. Tady musíme bejt opatrní,“ řekl rada a zamyšleně pozoroval prázdnou skleničku, se kterou si točil v ruce. „Já si nemůžu dovolit šlápnout vedle, Viktore. Proto spoléhám na tebe. Na tebe nikdo nevidí. Ty můžeš trochu zariskovat. Navíc mám teď málo lidí, kvůli tý chřipkový epidemii je skoro půlka chlapů na neschopence. Jdeš do toho?“ podíval se na Viktora unaveným, ale pevným pohledem, kterému se dalo jen těžko uhnout. Viktor nemusel být jasnovidec, aby poznal, jak se věci mají. Rada si neví rady, napadlo ho, ale raději se kousl do jazyku, aby to neřekl nahlas. Vašíček by to mohl vzít osobně, protože to byla pravda. Byla před ním hromada špíny a potřeboval někoho, kdo se tou hromadou za něj prohrabe, protože on sám i celá policie museli zůstat alespoň trochu čistí.

Viktorovi ho bylo líto. Najednou mu připadal hodně starý, až se té změny lekl. Je to jenom tím nevyspáním, nebo už radovi vážně trochu ujel vlak? Zatím jej Viktor znal jako rázného chlapa, který si uměl poradit. Nestál o to tahat z problémů policistu, který nestačil na svou práci, ale byla tu ta vizitka. To byla návnada, na kterou se chytil. Policejní rada byl koneckonců zkušený rybář. Věděl, jak má zaseknout háček, aby mu ryba už neuplavala.

„Neboj, pro mě to bude typická oddechovka,“ řekl po chvíli váhání Viktor.

„Nepřeceňuješ se?“

„Ne. Už teď jsem si jistý, že si oddechnu, až to budu mít z krku.“

Kapitola 2

Policejní rada odešel. Podle všeho mířil do postele. Předtím ale ještě Viktora důrazně upozornil, aby se o jejich rozhovoru nikomu nezmiňoval, vše bylo samozřejmě neoficiální. Viktor věděl, že už neusne, i když hodina spánku by mu ještě přišla vhod. Uvařil si kávu a zasedl ke stolu, aby si srovnal zpřeházené myšlenky.

Věděl jasně, že má případ. Všechno ostatní se zatím skrývalo. Kdo a jak ho bude platit bylo vedlejší, Viktor radovi věřil, že mu něco sežene. Ale o peníze tu ani tak nešlo. Tohle byl úkol, který Viktora lákal. Bylo to konečně něco víc než běžná rutina soukromého detektiva. V tomhle případu bylo skutečné drama, mělo střelce i cíl. Střelec – patrně najatý zabiják, který pravděpodobně frnkl někam hodně daleko a dal si záležet na tom, aby ho nikdo nevypátral. Pokud to byl skutečně profesionál, pak nemělo cenu se po něm pídit. Viktor věděl, že by to bylo nad jeho síly. Nejspíš to bylo tak, že si toho člověka někdo najal právě na tuto práci. Střelec přicestoval na falešný pas a na jiný, neméně falešný, zase odletěl. Chytit by ho mohl možná Interpol s celým svým týmem, zatímco Viktor měl do party jen Jacka Danielse. Provinční soukromý slídil si nemohl brousit zuby na atentátníka, za kterým dost možná stál organizovaný zločin. Musel na to jinak.

Nalil si ještě skleničku. Jen malou, takovou, které sám pro sebe říkal problem solver. Kdysi totiž četl o tom, jak vědci dokázali, že malá dávka alkoholu pomáhá při řešení složitých úkolů. Rád se tohoto vědeckého doporučení držel.

Viktorovi došlo, že když nemá střelce, bude muset začít z druhého konce. Byl tu podnikatel Hruška a ten postřelený bodyguard – jediná dvě vodítka, která teď měl. Rozhodl se, že začne Hruškou. U něj totiž bylo třeba hledat motiv k útoku. Viktor dost důkladně prolustroval jeho stopy na internetu, ale téměř nic nenašel. Hruška neměl profil na žádné sociální síti, alespoň ne pod svým jménem. Neměl ani osobní web. Všechny firmy, které vlastnil, existovaly spíš jen na papíře, než aby lákaly klientelu přes internet.

Viktor při své práci docela často pátral na internetu. Věděl, jak vypadá běžná digitální stopa. Dnes už mohl některé případy řešit téměř od stolu, tolik toho na sebe lidé často nevědomky prozradili na sociálních sítích. Ivan Hruška byl ale těžko vystopovatelný. Pravděpodobně byl jedním z těch, co nechtějí být příliš vidět, a asi jen on sám věděl proč. Možná jen nestál o pozornost a lidskou závist, ale možná také tušil, že by po něm mohl někdo jít, a tak se preventivně skrýval i v online světě. Těžko soudit, ale Viktor měl podezření, že i kdyby Hruška věděl, kdo po něm jde, nepřiznal by to. Podle všeho bude mít sám máslo na hlavě. Přestřelka na ulici je většinou řešení sporů, které nikdo ze zúčastněných nechce řešit soudní cestou.

V obchodním rejstříku byly na Hruškovo jméno vedené tři společnosti – IHservices, s. r. o., Pear Consulting, s. r. o. a Doeg, s. r. o. Ve všech třech byl vždycky ještě minimálně jeden další společník. Popis jejich obchodní činnosti byl zcela obecný – samé konzultace, marketingové poradenství nebo propagace. Z toho se moc nedalo odhadovat, jaký mohl být skutečný předmět jejich podnikání. Viktor si tak z rejstříku zapsal alespoň to, že Hruška se narodil 6. 2. 1967 a že měl bydliště hlášené v Černých Polích. Adresa v bohaté čtvrti slibovala, že nebude jen fiktivním místem pobytu. Tam by mohl Hruška skutečně bydlet.

Když byl Viktor hotový se systematickou analýzou digitální stopy podnikatele Hrušky, koukl se na hodiny v pravém dolním rohu monitoru. Překvapilo ho, že lustrováním sociálních sítí, soupisek amatérských futsalových týmů a pročítáním různých obskurních novin strávil přes dvě hodiny. Ale Hruška je holt časté příjmení a hledat jednoho konkrétního bylo obtížné. Zvlášť když nezanechával stopy. Podle článků v novinách se zdálo, že Ivan Hruška začal existovat asi před třemi lety, když jeho firma IHservices, s. r. o. založila bytové družstvo, do té doby o něm nebyla ani zmínka. Tajemný podnikatel začínal pozvolna dráždit Viktorovu zvědavost. Když o něm nebylo nic dostupného na síti, bude muset Viktor zkusit zjistit něco v reálném světě. Jméno postřeleného osobního strážce Viktor neznal, ten bude muset počkat. Hlavním objektem zájmu byl Ivan Hruška.

Viktor si sbalil pár potřebných věcí a vyrazil do Černých Polí. Jestli všechno půjde hladce, tak stihne otvíračku v Oku.

• • • • •

„Když máš kancelář v baru, má to jednu výhodu a jednu nevýhodu. Výhoda je to, že nemusíš moc spěchat se vstáváním, protože kancelář stejně otevřou až ve tři. Nevýhoda je, že se člověk v práci většinou dost zdrží a pak nemá čas na společenský život,“ vysvětloval Viktor výhody svého nového pracoviště Víťovi, který zatím neměl v baru moc hostů.

„Viktore, myslíš, že to je dobrý nápad, mít kancelář tady?“ zeptal se Víťa s neskrývanou pochybností v hlase.

„Hele, už to mám na vizitce, tak s tím nehnu,“ pokrčil rameny Viktor.

„No, mně to až tak nevadí, ale aby sis s takovou pracovní morálkou vydělal na nájem.“

„Neboj, peníze jsou a budou. Na něčem teď dělám. Představ si, že potřebuju zjistit něco o chlápkovi, který má několik firem, vydělává velký prachy, ale na internetu o něm nenajdeš skoro nic! V dnešní době, kdy si každá větší firma platí social media manažery a každý chce, aby se o něm na síti vědělo.“

„To samo o sobě taky dost říká, ne?“ prohodil Víťa, zatímco bojoval s kolkovaným uzávěrem bílého karibského rumu.

„To jo, Víťo, něco to říká, jenže já nevím co, a tak se nemám čeho chytit. Když je někdo bohatej a střeží si svoje soukromí, tak se k němu chudej detektiv jako já těžko dostane.“

„Budeš ho muset sledovat,“ pokrčil rameny zase Víťa a šel roznést pár rumů pro první zákazníky.

„A co asi dělám?“ odpověděl mu Viktor s potutelným úsměvem, když se vrátil za bar.

„Jako teď?“ zašklebil se pochybovačně Víťa. „Teď to popravdě vypadá, jako kdybys seděl v baru a surfoval na tabletu. Máš pocit, že sleduješ podezřelého?“

„Když nejsou lidi, Víťo, musí zaskočit technika,“ poučoval ho Viktor. „Mám před Hruškovou vilou fotopast.“

„To je taková ta krabička, co se s ní fotí vlci v Beskydech?“ zajímal se barman.

„Jo. A stejně dobře se to hodí, když potřebuješ přistihnout chlapa, který chodí čurat sousedovi na záhonky.“

„Hádám, Viktore, že vlky jsi tehdy nefotil?“

„Přesně tak. Toho chlapa jsem načapal. Práce skončila, klient zaplatil, ale fotopast mi zůstala. Takže teď můžu hezky v teple kontrolovat e-mail, jestli mi nepřišel záznam z fotopasti před Hruškovou vilou. Budu přesně vědět, kdy vytáhl paty z domu,“ vysvětloval Viktor.

„Ty, Viktore, nerad bych ti kazil radost, ale kdyby ti teď přišla fotka Hrušky, jak někam jede, tak tady na baru by ti to asi nebylo moc platný, ne?“

„Neboj, Víťo, neboj, to už jsem taky vyřešil. Pár fotek už mi odtam přišlo, takže vím, na koho se případně obrátit.“

Víťa vypadal, že moc nechápe, o čem Viktor mluví, ale asi se o porozumění Viktorovu plánu ani nesnažil. Místo toho si položil na tác několik koktejlů s exotickými názvy, které sice zněly různě, ale znamenaly totéž – porci tvrdého alkoholu přepudrovanou nějakým tím ovocným make-upem. S objednávkou vyrazil ke stolu v rohu místnosti, kde se na pohled zdálo, že cizokrajné nápoje mají povzbudit nesmělou dvojici na startu zajímavého večera, možná dokonce životního příběhu.

Viktor byl rád, když ve dveřích zahlédl známý mroží knír, kdysi snad barvy pepř a sůl, dnes už spíš barvy sůl a cayenský pepř.

„Poslyš, rado, potřeboval bych od tebe službičku,“ využil Viktor slabé chvilky, než si policejní rada stačil objednat, „myslím, že vzhledem k tomu, že ti momentálně trhám trn z paty, tak bys mě neměl odmítnout.“

„Viktore, jestli ti jde o ten zápis o exhibicionismu, tak ne, ten ti skutečně nemůžu nechat vymazat ze záznamu.“

„Ani ses, Viktore, nepochlubil, že máš nového koníčka,“ uchechtl se Víťa, který už zase stál na svém místě za barem a všechno dobře slyšel.

„Ále, šlo o nedorozumění. Nehledej v tom žádný hlubší smysl, Víťo,“ hájil svou čest Viktor. „Jen si prostě nepamatuju jména malých dětí. Jeden známý si chtěl připít na nově narozeného synka, takže když řekl ‚připijme si na Adama‘, byl jsem holt jediný u stolu, kdo to blbě pochopil. Přiznávám, měl jsem už trochu v hlavě,“ mávl omluvně rukou.

„Já někdy nevím, Viktore, jak je možný, že spoustu věcí chápeš úplně opačně, ale jindy zase rozlouskneš problém, se kterým si jiný neví rady,“ divil se policista.

„Mám úspěch právě proto, že chápu věci jinak než všichni ostatní. Navíc jako soukromej detektiv nikdy nevím, kdy se dostanu do situace, ve které se mi promítne před očima celý život. No, tak se snažím, aby ten můj život nebyl nuda. Abych se pak alespoň měl čemu smát,“ vysvětloval Viktor, zatímco čekal, až barman připraví další objednávku a vyrazí s ní na plac.

„Ale rado, nesnaž se utéct od tématu,“ zaútočil Viktor znovu, když už byl Víťa z doslechu, „potřebuju, aby mi ten váš vousatý polda, co sleduje Hruškův hrad, dal echo, až se pan podnikatel někam vykolíbá.“

„Viktore, jak víš, že má vousy? Nemáš náhodou před Hruškovým domem nelegální sledovací zařízení?“

„Kdybys chtěl dělat všechno jen legálně, tak bys s tím nepřišel za mnou, to je nám oběma asi jasný, ne? Takže kolem toho nebudeme dělat nějaké oficiality. Potřebuju s Hruškou mluvit. Jinak se v tomhle případu nemám čeho chytit. Vy tam máte svého člověka, tak proč bych tam měl okounět i já? Jo, a ještě jedna věc – nemohl bys mi zjistit, co teď dělá Karel Staněk?“

Rada mlčel. Chvíli se koukal na sklenici, kterou před něj Víťa hbitě přistrčil, pak se obřadně napil. Viktor se nemusel na nic ptát. Tohle bylo přesně to mlčení, které znamená souhlas. Nezbývalo mu než čekat. S radou dnes nebyla řeč – možná měl starosti, ale spíš to vypadalo, že opravdu pozorně sleduje utkání na velkoplošné obrazovce nad barem.

„Juventus hraje v oslabení?“ zkusil Viktor začít hovor, když se po obrazovce mihla postava v černobílém dresu.

„Náplavo, tohle je extraliga,“ zabručel rada.

„No a? Těch pruhovaných je tam ale nějak míň, ne?“

„Hňupe, to jsou rozhodčí, koukáme na hokej,“ ozvalo se jedovaté zasyčení zpod kníru.

Viktor už raději mlčel. Došlo mu, že dnes bude po všech stránkách moudřejší na policejního radu zbytečně nemluvit. Asi měl všeho dost a přišel se odreagovat.

Snažil se utkání pochopit svépomocí, ale v momentě, kdy zelený hráč vstřelil gól do vlastní brány a začal se radovat, Viktorovi zaprvé došlo, že se neorientuje na ledě, a zadruhé radovi pípl mobil. Vašíček vytáhl aparát, koukl na displej a poté mu suše sdělil: „Máš štěstí, Hruška si vyrazil do města. Právě vešel do Music Baru.“

„Paráda, tak to nepadla hruška daleko od stromu!“ zaradoval se Viktor. „To je tady za rohem.“

„Alespoň ušetříš za taxík,“ štěkl policista a dál sledoval hru zelených hokejistů proti třem rozhodčím z Juventusu.

Nedávno rada vyčítal Viktorovi, že chodí sám do baru, že prý to dělají jen alkoholici. Tenkrát se nad tím Viktor moc nezamýšlel. Bral to jako otcovskou narážku na svůj životní styl. Přišlo mu normální sednout si sám někde v klidu na skleničku.