Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

J. D. Hawkins: Hrátky s doktorem

Vydání první

Copyright © 2022. Playing Doctor by JD Hawkins.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and RF Literary.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2577. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Playing Doctor vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design by Melissa Gaston

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2011-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2012-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

J. D. Hawkins

Hrátky s doktorem

O KNIZE

Ano, jsem doktor. Chcete, abych to líp vysvětlil polibkem?

Mít u jména titul MUDr. vždycky byla jakási samozřejmá výhoda, ale také mocný magnet. Patřím mezi elitu. A mám pouze jediné pravidlo, a sice že budu ostře oddělovat schůzky se ženami a svou profesi. K této zkušenosti jsem se tvrdě propracoval a nedokončil bych medicínu, kdybych potřeboval, aby se mi něco říkalo dvakrát.

Avšak všechno kolem Mii mě naprosto vyvádí z míry.

Všechno kolem té svůdné, vzdělané gynekoložky ve mně vyvolává myšlenky, kterých se nemůžu zbavit a které jsou naprosto nevhodné pro práci.

Snažil jsem se do práce zcela ponořit. A hrát co nejvíc fotbal. Ale zanedlouho určitě poruším všechna svá pravidla, jen abych ještě jednou Miu získal.

Míříme ke konečnému zúčtování.

Chystám se získat nový titul: tentokrát z lásky.

1

COLIN

Jsem tu nový.

Nejspíš bych z toho měl být nervózní. Měl bych si dělat starosti, jaký udělám první dojem. A možná bych se měl obávat, že to vezmu za špatný konec.

Ale pravdou je, že se cítím perfektně.

Určitě toho nechávám hodně za sebou. Práci v nejlepší nemocnici v Los Angeles, pověst, kterou jsem si vybudoval, takže za mnou létali miliardáři soukromými tryskáči, aby mě mohli navštívit v ordinaci, a šeky, z jejichž výše se mohla účetní zatočit hlava. Naštěstí jsem za sebou zanechal i své démony. Zvlášť toho jednoho.

Když je člověk pediatr, je na tom jedna věc úsměvná. Vidíte tolik usmrkanců, kteří se během několika let změní v sladké anděly, že si uvědomíte, kolik věcí na světě se může změnit a jak rychle čas letí. A začnete chápat, jak je důležité, abyste co nejlépe využili každičký okamžik. Problém je v tom, že můžete zakopnout i o ty špatné okamžiky. Já bych to měl vědět, jelikož to je právě důvod, proč musím začínat úplně znovu.

Nemocnice Dunhill může být místem, které si najímá ty nejlepší lékaře, ale Santa Teresa je nemocnicí, kde lékaři musí prokázat, kým skutečně jsou.

Zaparkoval jsem auto – starší audi, na němž mi záleží víc citově než společensky – na nově vyhrazeném lékařském místě, popadl sportovní tašku a vystoupil. Dobrý pocit, který jsem měl, jsem prokázal i tím, jak jsem si bezstarostně vykračoval ke vchodu do nemocnice Santa Teresa. Přijel jsem předčasně, i když pro lékaře nic takového neexistuje.

Nemocnice byla menší než ta, v níž jsem dosud pracoval. A také vypadala omšeleji. I když tak vypadá většina nemocnic. Dunhill měl mezi pacienty lidi, jejichž jmenný seznam zněl jako titulky k nějakému filmu s nadprůměrným rozpočtem. Byla to nemocnice se vším luxusem a vybavením pětihvězdičkového hotelu. Místo, při jehož návštěvě se pacienti oblékají do nejlepších šatů. Tady nic takového nehrozilo. Bohudíky.

Dunhill zvenčí vypadá spíš jako umělecké ztvárnění science-fiction než jako nemocnice. Samé sklo a ocel se složitým systémem vysunutých zrcadel, která odrážejí perfektně upravené zahrady, aby působily jako architektonické skvosty. Je to tam dostatečně udivující, aby to lidem imponovalo, a dostatečně krásné, aby jim připadalo, že nevydali své peníze nadarmo.

Teď se však blížím k budově, jež vypadá jako přestavěná tržnice. Místo zahrad se tu dalo mluvit pouze o vyschlých pruzích trávníku, které lemovaly parkovací místa, a o dvou poničených palmách stojících vedle vchodu. Čtyři poschodí stejně jako v  Dunhillu – tyto budovy však rozhodně nebyly tak vysoké jako Dunhill, protože místnosti měly mnohem nižší stropy. Sluncem oblýskané zdi s prasklinami, vyhlížejícími jako vrásky, lemovaly těžkopádné klimatizační jednotky.

Nešlo o žádný architektonický skvost, ale vždyť také nebyla navrhována proto, aby vypadala dobře v učebnicích. A Santa Teresa měla jednu věc, která Dunhillu chyběla. Dojem pulzujícího života.

Tato nemocnice možná neměla ani obdivuhodné vybavení, ani abstraktní umělecká díla na stěnách, ani prestiž Dunhillu, ale v jednom směru mé staré zaměstnání předčila – v počtu pacientů. Nacházela se v části Los Angeles, která zahrnovala všechny životní úrovně, od rodin s nízkými příjmy až po jednotlivce, kteří si žili velice dobře. Bylo tu dost nočního života, aby to naplnilo o sobotních nocích pohotovost, a víc dramat, než kolik jich mohla nabídnout patnáctá série televizních show. Pokud má Santa Teresa nějakou pověst, tak tu, že je pro lékaře nejtěžší výzvou, kterou může L. A. nabídnout.

Je teprve šest hodin ráno a automatickými dveřmi už plyne stálý proud návštěvníků dovnitř i ven. Ve vzduchu se ozývá houkání záchranky, přijíždějící k bočnímu vchodu, a křik zdravotníků, kteří vezou nosítka na pohotovost. Na parkovišti se objímá mladý pár v dlouho očekávaném setkání či loučení. Z dalšího auta pomáhá muž s klidným a trpělivým výrazem vystoupit starší dámě, jako by to dělal celý život. Dvě dívky právě vykřikly radostí, když spatřily, jak ze dveří vychází jejich kamarád se zavázanou hlavou.

Došel jsem ke vchodu ve chvíli, kdy odtud vycházela paní s nohou v sádře. Zápasila se svazkem propouštěcích papírů v jedné ruce a kabelka jí sklouzla z ramene, jak se snažila projít s berlemi dveřmi.

„Mohu vám s tím pomoct?“ zeptal jsem se.

Vzhlédla ke mně a zdálo se, že okamžitě zapomněla na své problémy. Byla to starší žena – dost stará na to, aby už nebyla plachá, když si mě prohlížela od hlavy k patě –, ale na svůj věk vypadala výborně. Poznám tělo zpevněné jógou, když ho vidím. Když skončila s obhlídkou mé maličkosti, odhodila světlé vlasy stranou a odhalila dvě roztoužené modré oči, které by se spíš hodily do ložnice.

„To si pište, že můžete.“

Zasmál jsem se a postoupil dopředu, abych jí vrátil pásek kabelky zpátky na rameno. Využila té příležitosti, aby se o mě opřela.

„Co kdybyste si mě přehodil přes rameno a odnesl domů?“ pronesla pouze částečně v legraci.

Ustoupil jsem a kývl na její zasádrovanou nohu. „Jsem poctěn, ale zdá se, že máte na nějakou dobu dost vzrušení i bez toho.“

Zašklebila se. „Jak to mám říct? Ráda žiju nebezpečně.“ Zahoupala boky, jak jí to jen s tou sádrou šlo, a krátce na mě mrkla, ale poté to zase rychle skryla. „Proč jste tady?“ zeptala se s našpulenými rty. „Podle mě vypadáte zcela zdravě.“

„Jsem doktor.“

„To mě mělo napadnout – cítím se hned lépe, když se na vás dívám,“ pravila a neohrabaně postoupila s berlemi blíž.

Znovu jsem se na ni usmál a procházel kolem ní dovnitř. „To je dobrý začátek. Vaší snahou teď bude co nejrychleji se dát do pořádku. Dávejte na sebe pozor.“

„Mohla bych si zlomit i tu druhou nohu,“ volala za mnou a já se na ni znovu usmál, zatímco jsem vstoupil do nemocničního vestibulu.

Flirtovat mám povoleno, řekl jsem si. Jelikož není ani ta nejmenší možnost, že by to jakkoli pokračovalo. Ale rozhodně už bych neudělal znovu stejnou chybu.

Uvnitř bylo velké hemžení, lidé se pohybovali sem tam a povídali si. Kdo potřebuje designový interiér, když je kolem tolik života?

Dvě puberťačky mě sledovaly už od mého vstupu, a když jsem se na ně usmál, začaly se chichotat. Sestra, pospíchající od recepčního pultu, se na mě podívala a nemohla odtrhnout pohled, dokud málem nevrazila do kulhajícího pacienta.

Musím přiznat, že vždycky vyvolávám spoustu pozornosti, a dobré vibrace, jež jsem dnes ráno cítil a posílal dál, zjevně působily, takže jsem to nemohl ignorovat.

Přesto jsem došel až k recepčnímu pultu, aniž si mě tři ženy sedící za ním sebeméně všimly. Baculatější dívka s něžnýma očima, sedící na židli, držela něco v rukou. Přes rameno jí nahlížela mladá, nervózně vypadající dívka s ohonem. Přes druhé rameno hleděla na totéž podsaditá, ale mateřsky vyhlížející žena s obarvenými rudými vlasy. Byly tak ponořené do svého pozorování, že přestože jsem se přiblížil natolik, že jsem slyšel, co říkají, ani nevzhlédly.

„Podívejte na ty rty,“ poznamenala ta baculatá. „Na muže jsou tak krásné.“

„Myslíte, že je silný?“ zeptala se nervózní dívka.

„Jistě,“ odvětila mateřsky vyhlížející žena. „Podívejte se na tu bradu. A na ty vystupující šlachy na krku.“

„Představte si ty rty…“

„Je silný, určitě… Vsadím se, že na tom stále pracuje.“

„Ale ta ústa…“

Nevšímaly si mě, přestože jsem s bouchnutím pustil na zem sportovní tašku. Naklonil jsem se přes pult, abych se podíval, co je tak rozrušilo a zaujalo.

„Nevím,“ poznamenal jsem, „ale vypadá, že by si měl něco udělat s vlasy.“

„To ne! Vlasy má…,“ začala ta podsaditá, ale vtom se zarazila.

Všechny tři najednou vzhlédly a okamžitě se vylekaly. Ta nervózní se odtáhla na druhou stranu pultu, podsaditá prudce vstala a vystrčila bradu dopředu, zatímco dívka s hezkýma očima zbledla víc než doktorský plášť.

„Doktore Pierci!“ zablekotala. „Ehm… jste tu opravdu brzy.“

„Také vás rád poznávám,“ řekl jsem a podal jí ruku. „A vy jste?“

„Jessie,“ představila se a potřásla mi s ní.

„Já jsem Paula,“ přihlásila se podsaditější žena. „A tohle je Alison.“

Podíval jsem se na nervózní dívku, která vypadala, že je rozpolcená mezi předstíráním, jak se soustředí na nějaké papíry před sebou, a oceněním mé maličkosti.

Široce jsem se usmál a doufal jsem, že se bude cítit méně rozpačitě. Potom jsem ji vybídl: „Měl jsem si u vás vyzvednout svou identifikační kartu.“

„Ano,“ přikývla urychleně Jessie a předala mi právě tu fotku, kterou předtím tak pečlivě studovaly.

S přikývnutím jsem si ji od ní vzal. „Tak jaké jsou dnes rozkazy?“

„Ehm… Alison má váš rozvrh.“

Pohlédl jsem na plachou dívku, která na okamžik vypadala velice nervózně. Její vnitřní boj se navenek projevoval zmatenými, nejistými pohyby.

„Co kdybyste mi to pověděla cestou k mé ordinaci?“ navrhl jsem jí a zvedl svou tašku.

Alison přikývla, popadla neohrabaně nějaké papíry, obešla psací stůl a připojila se ke mně. Rychle jsme přešli halu. Už jsem tu předtím byl, takže jsem věděl, kde se má ordinace nachází. Alison začala při chůzi mluvit.

„Máte dnes několik pacientů, ale jenom pár. Chtěli jsme vám nechat čas, abyste si zvykl. Jejich karty už máte připravené na stole a tady máte svůj rozpis.“

Vzal jsem si od ní list papíru a podíval se na něj, ačkoli to bylo pouze automatické gesto, jelikož svou pozornost jsem soustředil hlavně na samotnou nemocnici. Bylo tu rušno a vládl tu na první pohled zmatek. Dvakrát jsme museli s Alison ustoupit stranou před rychle se pohybujícími pojízdnými lůžky. Všude kolem se pohybovali lékaři i sestry, jako by měli pět minut zpoždění. Celou halu zaplňoval křik nudících se či hrajících si dětí, urychleně vykřikované příkazy a hádky různých dvojic. Stěny byly ozdobené směsicí nevzhledných doporučení ministerstva zdravotnictví a dětskými kresbami. Museli jsme se protlačit davem, který se utvořil před rentgenem, kde se ho snažila zvládnout jediná sestra.

Dunhillská nemocnice se nacházela pouze půl hodiny jízdy odtud, ale připadalo mi, jako by byla vzdálená miliony kilometrů. Žádní osobní asistenti. Žádná hala tak tichá, že bylo slyšet jemnou hru na piano. Žádná drahá umělecká díla a zlaté plakety na stěnách. Budu tu sice stále ještě vykonávat práci dětského lékaře, ale bude to něco úplně jiného. Cítil jsem se, jako bych byl degradován z úřadovny výkonného ředitele do kanceláře nejnižšího úředníčka.

A nemohl jsem být šťastnější.

„Doktore Pierci,“ oslovila mě Alison. Otočil jsem se a viděl, že stojí několik kroků za mnou. Kývla na neoznačené dveře. „To je vaše ordinace.“

„Správně,“ přisvědčil jsem, nadšeně se vrhl ke dveřím a vstoupil dovnitř.

A okamžitě jsem ztuhl – hlavně protože místnost byla tak malá, že kdybych udělal dalších pár kroků, znamenalo by to, že bych do něčeho vrazil. Ordinace měla velikost vězeňské cely, ačkoli i ve vězeních mívají cely okna. Tady žádné nebylo, takže to vyvolávalo pocit, jako bychom vešli do přístěnku pod schody. U jedné zdi stálo vyšetřovací lůžko, potažené levnou umělou látkou, jež byla místy tak prošoupaná, že z ní lezla ještě levnější pěna. Na stole, pokrytém laminátem, stál počítač tak velký a starý, že možná pomáhal posílat astronauty na Měsíc. Na stěně nad stolem visela korková nástěnka s tolika pokroucenými, starými záznamy, že vypadala spíš jako umělecké dílo než jako praktická pomůcka. A skříň s kartami pacientů zjevně zachránili před hlodáky nějakého křečka.

„Je to tady trochu malé…,“ pronesla s omluvou Alison.

„Je to perfektní,“ odtušil jsem, pustil tašku na zem a sesul se do malé kancelářské židle, která se jen tak tak nerozpadla pod mou váhou.

„Tady jsou karty pacientů,“ ukázala mi na hromádku u počítače. „Kromě toho byly dnes ráno nějaké příjmy v porodnici. Jestli chcete, mohl byste to tam zajít zkontrolovat, hned jak se rozkoukáte. Určitě to ocení.“

„Jistě.“

„Pokud budete potřebovat ještě něco, požádejte o to jednu z nás na recepci. Nebo nějakou sestru.“

Otočil jsem se na židli, abych byl čelem k ní. „Co oběd?“

Alison při té otázce strnula a přitiskla si papíry ke svetru, jako by to byl záchranný pás. Všiml jsem si, že je docela roztomilá. Podle úhledné sukně a tlustých brýlí se mi zdálo, že se měla narodit o šedesát let dříve. V hnědých očích skrývala jakousi nevinnou něžnost, díky níž jsem soudil, že je v Los Angeles nová. Kdyby měla dostatečnou sebedůvěru, aby se postavila zpříma, rozpustila si hnědé vlasy z ohonu a přestala být příliš plachá, byla by velkým objevem…

No tak, Coline. Nový začátek, nezapomeň!

„Ach… já… já nemůžu…,“ koktala Alison chvějícím se hlasem, dokud jsem si neuvědomil, že špatně pochopila, na co jsem se ptal.

Zasmál jsem se a vysvětlil: „Mám na mysli, jak to tady lékaři obvykle dělají s obědem? Chodí někam do jídelny, nebo si objednávají jídlo do ordinace?“

„Ach! Ano! Jistě…,“ koktala dál Alison a do tváří se jí znovu vrátila barva a život. „Tedy pokud chcete, abychom vám něco objednaly, prostě nám to řekněte. Chcete, abychom vám já – nebo my – něco přinesly? Stačí říct. A samozřejmě je tu odpočinková místnost s kávou.“

„Já bych nepohrdnul něčím k zakousnutí.“

„Co byste rád?“

„Překvapte mě.“

Alison ještě jednou nervózně kývla směrem ke mně a zmizela, jako by ji právě někdo osvobodil.

Otočil jsem se na kancelářské židli zpátky k psacímu stolu, přestože ta hrozná věc celou tu dobu skřípala, a zapnul počítač. Ten vydal zvuk, jako když starý člověk vstává ze židle, a potom začal vrčet jako tryskáč. Po dvou minutách čekání, kdy se na obrazovce stále ještě nic neobjevilo, jsem ocenil starobylé kouzlo papírové dokumentace, začal ji ledabyle procházet a v duchu jsem si dělal profil každého pacienta.

Nakonec jsem vstal, vytáhl z tašky doktorský plášť a stetoskop, přicvakl na náprsní kapsu identifikační kartu a rozhlédl se po neuvěřitelně blízkých stěnách. V poslední ordinaci jsem měl okna, jimiž by klidně projel náklaďák. Viděl jsem jimi do perfektně udržované zahrady, kde kolem ústřední fontány kvetly japonské sakury.

Mou pozornost přitáhlo chichotání. Otočil jsem se dostatečně rychle, abych spatřil na chodbě dvě sestřičky. Jedna z nich vyrazila pryč, ale druhá – roztomilá blondýnka, jež nosila uniformu jako filmový kostým – nejednala tak rychle. Vrhla na mě úsměv a pomalu odkráčela s pohupujícími se boky.

Je toho tady spousta k vidění, pomyslel jsem si. Ale jenom k vidění, Coline. Nic víc. Nemůžeš si znovu dovolit zahrávat si s ohněm.

2

MIA

Porod je opravdu něco výjimečného. Něco, při čem se otřese země. Největší moment v životě většiny lidí – zvlášť když je to poprvé.

Pro některé rodiče je to příšerně děsivé. Pro jiné emočně ohromující. A pro pár z nich jde o obrovský šok. A pro většinu? Je to všechno, co jsem právě vyjmenovala.

Pro mě je na konci třetí noční služby v řadě kouzlo narození dítěte prostě jen poslední povinností, kterou musím dokončit, než budu moct odjet domů, dát si horkou sprchu a jít spát. Normálně nejsem při pohledu na zázrak nového života tak cynická, ale tohle byla zvlášť drsná šichta. Zahrnovala mladou ženu v druhém trimestru těhotenství, která málem nepřežila dopravní nehodu, dva muže, kteří na sebe vytáhli nože na pohotovosti (a málem to tam zbořili), a matku prosící, abych pokud možno prodloužila její těhotenství, aby ještě nemusela porodit dvojčata. Kdybych si rozpustila zrzavé vlasy z ohonu, nejspíš by se všechny stočily do kudrlin a byly tenké a nepoddajné jako dráty podobně jako moje nervy – takže je nejspíš jen dobře, že mám příliš práce, než abych se mohla dívat do zrcadla a vidět kruhy pod očima stejně temné jako oči nad nimi.

Ale pravdou je, že žiju pouze pro to.

Od doby, kdy jsem byla děcko, bylo mým snem stát se doktorkou. Mé panenky a plyšová zvířátka procházely jednou týdně prohlídkou. Snívala jsem o bílém lékařském plášti, jako si jiné dívky plánují, jak budou vypadat jejich svatební šaty. Možná s tím mělo co dělat patologické přání pomáhat druhým lidem a napravit svět, snad to byla přirozená přitažlivost tohoto povolání plného respektu a autority – v každém případě jsem nechala přátele i rodinu spekulovat, proč tomu tak je. Já jsem věděla pouze tolik, že chci být doktorkou a že mě nic nezadrží.

K práci v Santa Terese mě přivedly hory školních prací, dokonalé hodnocení, zvlášť únavná praktikantská stáž a nakonec i hvězdné doporučení, neboť zdejší praxe je zkušebním kamenem pro každého ambiciózního lékaře. Pomalu jsem vypustila ze svého života vše ostatní i své koníčky a soustředila jsem síly jedním směrem – ke svému snu – a nikdy už jsem se nezastavila. Přesto jsem během sedmi let práce v této nemocnici nepocítila, že už bych dosáhla svého. Možná jsem si spíš začala klást ještě vyšší cíle. Nyní bylo mým snem stát se zatraceně nejlepší doktorkou, jakou dokážu být.

Jsem klidně schopná ztratit celý den čtením lékařských časopisů a kontrolou karet pacientů, abych dohnala resty, nebo si udělala něco dopředu. Když si pustím nějaký film, obvykle při něm začnu uvažovat o svých posledních pacientkách, dokud mě nepřekvapí, že už je konec. Sama k sobě se chovám dobře jedině tehdy, když začnu myslet na sebe jako na pacienta a třeba si zajdu na antistresovou masáž zad („Máte svaly tuhé jako provazy,“ řekl mi při poslední návštěvě můj masér) nebo když strávím celý den v posteli. Tehdy si ráda přečtu nějaký viktoriánský román, který by většina lidí považovala za příliš obtížný.

A přes své oběti, nekonečnou práci, dlouhé hodiny služby a téměř neexistující společenský život miluju to, co dělám. Prostě patřím medicíně.

„Doktorko Taylorová!“

To na mě volali, když jsem si asi na dvacet vteřin odběhla z porodního oddělení na rentgen – což byla jediná chvilka, jež by se dala nazvat přestávkou, kterou jsem měla po dlouhých hodinách. I tehdy jsem využila čas, abych se podívala na krevní obraz jedné pacientky, zatímco jsem usrkávala černé cosi, které nám teče z automatů na kávu a někteří ubožáci si ho skutečně s kávou pletou.

Ohlédla jsem se za sebe a spatřila, jak se ke mně žene vrchní sestra. Spletené copánky měla vyčesané do vysokého drdolu a levandulová barva jejich konečků přinášela do fádní haly jemný nádech barvy.

„Ahoj, Jackie,“ odpověděla jsem vesele a zpomalila jsem, aby se ke mně mohla přidat. „Můžete mi to na okamžik podržet?“ Podala jsem jí svou kávu a vytáhla z kapsy pero, abych mohla podepsat zprávu, kterou jsem držela v ruce.

„Míříte na porodní sál k porodu?“ zeptala se.

„Ano,“ přisvědčila jsem, odhodila nepíšící pero do odpadkového koše a zkusila rezervní.

Jackie si odkašlala. „Máme problém.“

„Jenom jeden?“ odvětila jsem a zaskřípala zuby, když ani druhé pero nefungovalo. „Promiňte, nemáte propisku, která píše?“

Podala mi ji. „Samozřejmě.“

„Díky.“ Podepsala jsem zprávu, vrátila jí pero a vzala si zpátky kávu. „Tak v čem je problém? Neotevírá se správně?“

„Otevírá se dobře. Ještě nejsme na deseti centimetrech.“

Sevřel se mi žaludek. „Dítě?“

Odhodila jsem kávu do koše a rychle jsme vyrazily k porodnímu sálu.

„Miminko si vede výborně. Matka také dobře spolupracuje, to jenom…“

Jackie se zastavila, protože už jsme byly u dveří do sálu. Otevřela jsem je rameny a okamžitě jsem viděla, kde ten problém vězí.

Matka Yasmin Moralesová ležela v porodní poloze, tvář měla sevřenou a rudou a stékal jí po ní pot. Z jedné strany u ní stála sestra Candace a chlácholila ji, zatímco sledovala monitory. Na druhé straně se její manžel zuřivě probíral stránkami velké knihy, kterou mával před ní. Byla to jedna z několika knih, které měl naskládané na posteli. Několik dalších trůnilo na okolních stolcích. Vedle něj ležel na zemi batoh přetékající antistresovými míčky, kousacími dřívky a dalšími vynálezy, které by se hodily spíš ke komediantovi než k nastávajícímu otci.

„Kde to je… někde jsem si to zatrhl… Určitě jsem to udělal,“ pravil a prudce zavřel knihu, zatímco manželka vydala dlouhý, sténavý výkřik. „Ach! Tady to je! Neboj se, miláčku. Našel jsem to. Poslouchej: Během porodu může být vyvíjen určitý tlak na bránici, který způsobuje…“

„Richarde!“ zakvílela Yasmin a snažila se získat sílu, aby mohla mezi rychlým dýcháním promluvit. „Jestli nedáš tu knihu pryč, nacpu ti ji do zadku a přinutím tě ji porodit, abys věděl, jaké to je! Auuu!“

Rychle jsem došla k vodovodu, umyla si ruce, natáhla rukavice a vzala si roušku. Potom jsem zavolala na sestru: „Jak je na tom, Candace?“

„Jde to dobře, doktorko,“ pronesla Candace a usmála se na Yasmin.

„Slyšíš to, miláčku?“ ozval se Richard. „Jde to dobře, jen tlač!“

„Neříkejte jí, aby tlačila, ještě není úplně otevřená,“ pokárala ho stroze Candace.

„Dobře, a jak jí můžu pomoct, aby se otevřela?“

Jelikož už jsem se k nim připojila, odpověděla jsem: „Co kdybyste jí pomohl tím, že dáte pryč všechny ty knihy? I ten batoh, než o něj někdo zakopne.“

Richard to učinil, ale za malý okamžik už byl zase zpátky vedle mě, dýchal mi na krk, zatímco jsem prohlížela Yasmin a poslouchala srdeční ozvy dítěte.

„Doktorko, potřebuju se vás na něco zeptat,“ prohlásil Richard.

„Na co?“ otázala jsem se soustředěná na Yasmin.

„Vím, že obvykle se říká, že stahy mají přicházet každých pět minut a každý trvá alespoň šedesát sekund, ale já jsem měřil její stahy od chvíle, kdy jsme sem před hodinou přijeli, a nikdy jsem nedošel k pěti minutám…“

„Už jsem vám řekla, pane,“ pronesla Candace se vzrůstající strohostí, „že vaší ženě praskla voda. Postupuje k porodu. Zapomeňte na stahy.“

„Se vší úctou,“ obrátil se Richard na Candace, „bych rád slyšel názor paní doktorky.“

Vrhla jsem na něj rychlý pohled. „Můj názor, pane Moralesi, je, že Candace odrodila víc dětí než kdokoli jiný, koho znám – takže jí můžete věřit alespoň tolik jako komukoli jinému.“

Doufala jsem, že tím toho muže usadím, ale další půlhodinu nepřestával klást víc otázek než nadšený medik na praxi. Občas mě dokonce obšťastňoval pasážemi, které se naučil nazpaměť z některé z mnoha knih, které přečetl. Dokonce i když jen držel Yasmin za ruku a uklidňoval ji, byl to pro něj složitý a mnohotvárný proces, kdy se mě neustále ptal, jestli „to dělá dobře“.

Yasmin mezitím přišla s nejkvětnatějším klením, jaké jsem za dlouhou dobu slyšela. Většina směřovala na Richarda, ačkoli se pokoušela zahrnout i jeho rodiče, knihy a někdy dokonce i některé jeho přátele.

Já jsem se soustředila na porod a emoce jsem spláchla do umyvadla. Přestože ten muž urážel mou kolegyni i mou inteligenci, pokoušel naši trpělivost a celkově ze sebe dělal hrozného otravu, chápala jsem ho. Byl vystrašený. Zděšený z toho, že nemá vše pod kontrolou. Strachoval se o lidi, které měl nejraději. Byla bych pokrytecká, kdybych ho za to kárala.

„Tlačte!“ přikázala jsem.

„Aaaa!“

„Vidím ho!“ zajásal Richard.

„Ještě jednou, to dokážete!“ přemlouvala jsem ji. „Ještě jednou pořádně zatlačte!“

„Aaaaa! Proboha!“

„Tlačte!“

A vtom už jsem držela miminko v rukách. Tu malou, plačící, zmačkanou věcičku, příliš křehkou pro tento svět. Candace se právě zabývala jedním přístrojem, přestřihla jsem tedy pupeční šňůru a umyla děcko, než jsem ho zavinula do dečky a přinesla ho rodičům. Richard začal nekontrolovaně plakat a Yasmin roztála, když holčička spočinula v jejím náručí. Pozorovala jsem je a cítila stejnou vřelost a ohromení jako oni, než se Candace dotkla mé paže.

„Doktorko Taylorová, už musím běžet.“

„Samozřejmě, já už to tady zvládnu,“ přisvědčila jsem.

Candace popadla z bočního stolku několik papírů a zmizela. Otočila jsem se zpět k rodičům.

Na nepatrný okamžik jsem málem zapomněla na sebe. Nemohla jsem si pomoct, sympatizovala jsem s Yasmin, která chovala v náručí nový život – její nový život. Kdesi na pozadí mysli, kde se formovaly mé myšlenky, ve mně začalo cosi hlodat. Vtom jsem si uvědomila, jak potřebuju něco teplého k jídlu (i kdyby to bylo jenom jídlo z mikrovlnky) a ještě teplejší sprchu. Naplnilo mě naprosté vyčerpání. Přistoupila jsem k novopečeným rodičům.

„Já vás teď opustím. Za okamžik přijde pediatr. Vedli jste si výborně.“

„Jsem vám tolik vděčná,“ pravila Yasmin a snažila se odtrhnout své unavené oči od miminka. „Děkuju vám, doktorko Taylorová.“

„Ano, děkuju vám…,“ opakoval Richard, než začal znovu vzlykat.

Stáhla jsem si rukavice, odhodila je do odpadu a naposled se usmála na šťastné trio, než jsem prošla dveřmi ven. A narazila jsem přímo do cihlové stěny.

Nebo mi to tak alespoň připadalo.

Málem jsem upadla naznak, jak mě bolely nohy z dvanácti hodin stání, ale cihlová stěna mě zachytila za paži a narovnala. Mým unaveným smyslům chvíli trvalo, než se soustředily na tuto překážku, ale jakmile se jim to povedlo, soustředily se opravdu intenzivně.

„Hej,“ promluvila ta cihlová zeď. „Promiňte. Jste v pořádku?“

Uvolnil mou paži, ale cosi z jeho doteku se ve mně žhavě obtisklo. Slyšela jsem ho, jak promluvil, ještě než jsem k němu vzhlédla, a líbilo se mi, co slyším. Měl tichý, hluboký hlas znějící jako rytmické dunění basového bubnu. Když jsem mu konečně pohlédla do tváře, připadalo mi, jako bych znovu do něčeho narazila.

Mezi vysokými lícními kostmi trůnil římský nos. Bradu měl tak hranatou, až to vypadalo jako světelný trik. Byla to tvář vytesaná jakýmsi brutálním géniem. Oči mu svítily tak jasně a průhledně zeleně, že by z toho byl klenotník u vytržení. Rozcuchané hnědé vlasy měl poněkud delší, než bylo módní, ale díky tomu poněkud zjemňovaly jeho vzhled, ačkoli zároveň právě proto vypadal jako ještě větší elegán.

„Yasmin Moralesová?“ zeptal se a ukázal na dveře za mnou.

Neodpověděla jsem hned. Rozhlédla jsem se kolem, jako bych kontrolovala, jestli někdo jiný vidí totéž co já – fyzicky dokonalý vzor muže vtělený do lékaře.

„Počkejte,“ potřásla jsem hlavou, aby mi to začalo zase trochu myslet. „Vy jste ten nový pediatr?“

Usmál se. V očích mu zaplálo světlo a na tvářích se mu objevily ďolíčky, kterých jsem se toužila dotknout. „Doktor Pierce,“ představil se a natáhl ke mně ruku. „Colin.“

„Doktorka Taylorová,“ odvětila jsem a dovolila mu, aby mi stiskl ruku. „Mia.“

Zasmál se a nespouštěl ze mě oči. Zastrčila jsem si vlasy za ucho a cítila rozpaky, když vtom jsem si uvědomila, že musím vypadat naprosto vyždímaně. Ale potom jsem se rozzlobila sama na sebe, že se o to vůbec starám.

„Právě jsem odrodila dítě,“ oznámila jsem mu. „Holčička se má dobře.“

„Gratuluju.“

„Řekla jsem odrodila, ne že jsem ho sama porodila,“ odtušila jsem. V té odpovědi se mísil konec vyčerpávající směny s tímto zvláštním okamžikem.

Colin se tomu vesele zasmál, ale stále se na mě díval, jako by očekával ještě něco víc.

„Tak teď už jsou všichni vaši,“ poznamenala jsem a ustoupila stranou. „Dejte se do toho.“

Byla už jsem tři kroky od něj, když na mě zavolal.

„Doktorko Taylorová.“ Otočila jsem k němu hlavu přes rameno. „Rád jsem vás poznal. Domnívám se, že odteď se budeme vídat docela často.“

Tentokrát jsem natolik byla paní svých smyslů, že jsem se zasmála a přikývla.

„Nejspíš ano.“

Celou cestu do šatny, pak k autu, ve sprše i při pojídání číny, kterou jsem jedla při čtení knihy, jsem si v mysli přehrávala setkání s novým doktorem. Jako detektiv hledající důkazy na místě činu nebo jako vedoucí snažící se to vidět ze všech úhlů.

Jsem prostě taková. Posedlá hledáním jakýchkoli chyb. A sebekritická až k směšnosti. Kdybych nemyslela na doktora Pierce – Colina –, zabývala bych se způsobem, jak jsem předtím jednala s těhotnou teenagerkou. Oficiálně pracuju příliš dlouho. A neoficiálně nepřestávám pracovat v podstatě nikdy. Dokonce i když sním přes den, zabývám se věcmi, jež jsem mohla udělat lépe. Taková jsem, a přestože bych mohla navštěvovat terapeuta, který by se mi pokusil říct, proč tomu tak je, já bych nejspíš pouze rozpitvávala jeho sezení a přivedla ho také k šílenství.

S povzdechem jsem odložila knihu a posbírala zbytky jídla. Odnesla jsem všechno do kuchyně, abych to dala zmrazit, načež jsem se vrátila do obývacího pokoje a sebrala špinavé nádobí. Jsem trochu fanatik do čistoty a malé prostory mého bytu vyžadují co největší pořádek.

Můj byt může být malý, ale mně slouží docela dobře. Jak bílá kuchyňka, velká asi jako na jachtě, tak maličká koupelna, celá vyložená smaragdovými dlaždičkami módními v padesátých letech, ložnička, do níž se sotva vejde dvoulůžková postel, i útulný obývací pokoj s překvapivě hezkým výhledem na Verdugoské hory v dáli. Tam také trávím nejvíc času, pokud jsem doma. Nacházejí se v něm průmyslově vyrobené police na knihy přecpané tlustými lékařskými žurnály a stejně tlustými klasickými romány, měkoučká pohovka, za kterou jsem před lety zaplatila spoustu peněz, ale na níž každý rád spočine – je to můj jediný luxusní kus nábytku – a tak malá televize, že se často divím, proč ji vůbec mám. Na stěnách visí několik fotografií rodičů a bratra Tobyho – který stále říká, že mu můj byt připadá stejně čistý jako nemocnice.

Když jsem umývala nádobí, cítila jsem napětí v ramenou. Nohy mě bolely od dlouhých hodin pobíhání sem a tam po chodbách v Santa Terese. Nejlepší by byla horká sprcha, možná i drink… ale co jsem opravdu potřebovala, bylo upustit trochu páry povídáním se svou nejlepší přítelkyní Maeve. Naštěstí se scházíme vždycky ve čtvrtek, což znamená, že se s ní uvidím už zítra… až na to, že i zítřejší ráno mi připadá trochu příliš daleko, když mám plnou hlavu Colina.

Takže potom, co jsem vydhla dřez, jsem si utřela ruce a popadla telefon. Když to Maeve konečně zvedla, slyšela jsem hluk opilých lidí, cinkání skleniček a hlasité pulzování hudby. Nic z toho mě nepřekvapovalo.

„Drahoušku!“ pronesla šťastně Maeve a mně se uvolnila ramena jenom při zvuku jejího veselého hlasu. „Pomoz mi! Byla jsem přepadena mužem, co vypadá jako Antonio Banderas.“ Slyšela jsem mužský hlas, jak jí něco říká, a ona se jemně zasmála. „Vydrž, zlato. Neslyším jediného slova.“

Poté se zvuk hlasů přiblížil a zase vzdaloval včetně výbuchu smíchu a vychloubačných výkřiků. Slyšela jsem, jak někdo několikrát volá Maevino jméno, ale potom vše utichlo. Nahradil to klapot jejích podpatků na tvrdé podlaze.

„Neruším tě?“ zeptala jsem se. „Není to nic nutného. Nechci tě otravovat.“

„Ale sklapni,“ odtušila Maeve s láskyplnou přezíravostí. „Právě jsem vtrhla na nějakou hroznou uměleckou party – kde mě všichni otravujou. Co se děje? Nechci slyšet, že rušíš naši zítřejší schůzku!“

Chvíli mi trvalo, než jsem jí odpověděla. Najednou jsem zaváhala, jestli bych si měla vylít srdce ohledně toho nového doktora. Zvlášť když jsem věděla, že mě Maeve bude bombardovat otázkami, na něž zatím nejsem připravena odpovědět.

„Ach, všechno je v pořádku… měla jsem dlouhý den. Teď tu sedím a čtu Doktora Živaga… a jím nějaké hotové jídlo. Jen jsem tě chtěla slyšet.“

„Doktora Živaga? Proboha… Dokonce i film o něm byl na mě příliš dlouhý.“

„Pověz mi o tom tvém večírku.“

„Ach. Je nudný, ale ukřičený – jako mnohé jiné v těchto dnech. Řekla bych ti, abys taky přišla a trochu to tu pozvedla, ale vím, že bys odmítla.“

„Já mám opravdu zítra zase ranní.“

Zasmála se. „Samozřejmě.“ Zaslechla jsem mužský hlas v Maevině mobilu i to, jak ho uklidňuje.

„Dobře. Měla bych tě nechat, aby ses mohla vrátit na ten svůj otravný večírek,“ nabídla jsem jí.

„A já bych tě měla nechat, aby ses mohla vrátit ke své nudné knize,“ zažertovala. „Tak ahoj zítra.“

Když jsem zavěsila, cítila jsem se o trochu lépe, ale pořád jsem se nemohla zbavit myšlenek na Colina. Bylo to směšné – jsem schopná pronést na konferenci přednášku o gestačním diabetu před dvěma stovkami lidí a ani se přitom nezpotit. Dokážu udržet ruce neotřesitelně pevné, když provádím vysoce rizikovou externí cefalickou verzi. Avšak při vzpomínce, že jsem byla tak naprosto bezmocná, protože jsem se cítila tolik fyzicky přitahována k neznámému muži, se mi ještě teď klepou kolena. V práci se setkávám se všemi druhy lidí, ale vždycky pouze na profesionální úrovni. Tohle však bylo… odlišné.

Když jsem si v mysli znovu podrobně probrala setkání s ním, uvědomila jsem si, že skutečným překvapením nebyl ani tak jeho sex-appeal jako má reakce na něj. Bylo to už před nějakou dobou, ale randila jsem postupně s několika sympatickými muži. Možná že nikdo z nich neměl oči tak milé jako Colin ani hruď tak tvrdou a širokou a možná že jen pár z nich oplývalo tak kouzelnou směsí hravých úsměvů skrývajících něco nebezpečnějšího a vyzývavějšího, ale… Co to plácám?

Vlezla jsem do postele a přesvědčovala se, že se jedná o směsici vyčerpání a hormonů. Před chvílí jsem pomáhala jednomu páru porodit miminko. Držela jsem to dítě v náručí. Taková věc může nastartovat všechny možné druhy latentních hormonálních reakcí. Byla jsem právě svědkem toho, jak dva lidé prožili tělesný projev své vzájemné lásky. To může najednou vyvolat dosud spící, ale mocné, mozkem ovládané emoce. V člověku vzplanou nevědomé primární touhy, než se zase pomalu usadí.

Obvykle mám tyto věci pod svou profesionální lékařskou kontrolou. Ale toto se stalo až na konci zvlášť vysilující směny, když jsem vrazila přímo do něj. Nic jiného v tom nebylo. Takhle to znělo prostě a jednoduše.

Colin nejspíš dokonce nebyl ani tak atraktivní, jak jsem si ho vybavovala (kdo by také mohl být takový?). Jednalo se pouze o můj nestabilní stav mysli a napjaté nervy, kvůli nimž jsem na něj civěla jako nějaká školačka.

To je všechno, říkala jsem si.

Nic, s čím bych si musela dělat starosti.

3

COLIN

Mám nepěkné tajemství.

Něco, co jsem nikomu neřekl – dokonce ani svému nejlepšímu kamarádovi. Něco, na co zatím přišlo jen několik žen. Je to věc, kvůli níž si mě ženy většinou dobírají, když to poprvé zjistí. Věc, při níž uvažují, jestli mě znají tak dobře, jak si až dosud myslely. Nakonec však obvykle změní názor a skončí tím, že to mají tak rády jako já.

Dnes večer mé hříšné potěšení způsobilo, že jsem málem přišel pozdě do práce. Jednalo se o zvlášť strhující epizodu seriálu Skutečné hospodyňky.

Oblékl jsem se v obývacím pokoji u televize a sledoval jsem je, když jsem si zapínal knoflíky a česal vlasy. Všichni máme své tajné hříšky a  Skutečné hospodyňky jsou jedním z těch nejbezpečnějších. Zazvonil mi telefon a já jsem nejdřív ztlumil zvuk u televize a poté jsem si opatrně prohlédl jméno. Když máte tolik bývalých přítelkyň jako já, nikdy nevíte, kdo volá.

„Jakeu? Co se děje?“ ozval jsem se s úlevou, že to není moje poslední – nejpsychotičtější – expřítelkyně.

Jake patří k mým nejstarším přátelům. Známe se tak dlouho, že si ani nemůžu vzpomenout na všechny ty časy, kdy jsme jako mladíci objížděli na kolech L. A. a vyhlíželi nějaký ten malér nebo když jsme navštěvovali bary a koukali po děvčatech. Zatímco já jsem se ponořil do knih a studoval na medicíně, až jsem se dobral k prestižní práci v Dunhillské nemocnici, Jake trávil většinu času tím, že se snažil získat peníze ze svých vášní. Od extrémních sportů po hraní na buben se vždycky do všeho plně vložil, i když to mnohdy znamenalo zklamání – a já jsem ho kvůli tomu o to víc respektoval.

V posledních letech se usadil jako instruktor surfování. Vyhovovalo mu to. „Potřebuju práci, kde si nikdy nemusím na sebe brát bílou košili,“ řekl mi jednou.

Byl vysoký a šlachovitý. Potetovaný a opálený. Zvnějšku jsme byli dokonale rozdílní, ale jako u bratrů nám tyto odlišnosti nikdy nevadily. Spojovalo nás všechno, čím jsme společně prošli, i to, že jsme sdíleli lásku k ženám, fotbalu a smíchu, když jsme měli volno.

„Děje se to, že dneska hrajeme,“ odvětil. „Hrajeme s těmi chlápky z Pasadeny, pamatuješ?“

„Jo,“ přisvědčil jsem napůl soustředěný na televizi. „Samozřejmě že se pamatuju. Jejich zatracený centr mi naposled málem zlomil nohu.“

„Ale nakonec jsi vstřelil vítězný gól.“

„Stejně bych pořád ještě dal přednost tomu, abys mě tehdy nechal vykopat toho zkurvysyna ze hřiště.“

Jake se zasmál, a protože v televizi se objevila reklama, vypnul jsem ji, popadl peněženku a vydal se ke dveřím.

„Takže tam budeš, jo? Plný energie a připravený znovu ty hajzly porazit?“

„Zcela jistě,“ přitakal jsem a chrastil klíči, dokud jsem neodemkl auto a nenasedl.

„Výborně. Začínal jsem se bát, abys nenechal tým na holičkách, když máš teď celé hejno nových sestřiček, které musíš obšťastnit.“

Zasténal jsem, odložil telefon do držáku a nastartoval. „Pořád ti, chlape, říkám, že se teď držím zpátky. Potom co se stalo v Dunhillu, jsem se ženami skoncoval. Podívám se, zaflirtuju si, ale když přijde na věc, nejsem k mání. Jsem ze hry. Žiju v celibátu. Jako mnich. Alespoň po nějakou dobu.“

Jake se neznámo proč smál, jako bych v posledních pěti vteřinách pronesl ohromný fór.

„Musím už končit, Jakeu. Uvidíme se večer na fotbale.“

„Celibát… Ha, ha! Ty jsi génius, Coline. Vsadím se, že z tohohle přístupu budou doslova šílet…“