Volba (menšího) zla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Amálka

Volba (menšího) zla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2022 Amálka
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7650-852-1

ISBN e-knihy 978-80-7691-036-2 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-037-9 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-035-5 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Prolog

Proč lidé zlí a zákeřní, pro své okolí toxičtí, žijí vždy nejdéle, a ti, které milujeme, odcházejí první? Násilníci zabíjejí nevinné. Proč raději oběti nezavraždí své trýznitele? A když to přece jen dokážou, proč jsou souzeni stejně, jako by byli od počátku vrazi? Často se soudu ani nedočkají, s takovou vinou neumí dobrý člověk žít.

Část 1.

Johan

Johana vytrhlo z myšlenek zazvonění telefonu.

„Sakra!“

Povýšení na detektiva mělo i své stinné stránky. Jako obyčejný policista musel pracovat za nižší plat, ale volno znamenalo zkrátka volno. Teď musel na své oblíbené ranní procházce Šáckým údolím řešit práci.

„Ještě jsem ani nedošel ke skalám,“ postěžoval si pro sebe, protože soutěska čekající pár set metrů před ním byla jeho oblíbeným bodem procházky, a zvedl mobil.

„Ano? Detektiv Johan…“

Více říct nestihl, kolem se prohnala osoba a vyrazila mu přístroj z ruky.

„Dávejte přece pozor!“ zlobil se Johan a kontroloval své zařízení. Možná trochu poškrábané, ale jinak celé. I hovor běžel dál.

Postava zpomalila a otočila se na něj: „Promiňte, nechtěla jsem… promiňte…“

Byla to mladá dívka, tak kolem dvaceti, celkem pohledná. A také strašně vyděšená, uvědomil si Johan a pokusil se o úsměv: „To nic…“

Dívka letmo kývla, otočila se a běžela pryč.

„Počkejte přece!“ zavolal na ni Johan a chvíli zvažoval, že za ní vyběhne, ale nakonec se raději rozhodl pokračovat v hovoru.

„Vše v pořádku, detektive?“ ozval se hlas centrály, zdvořilý, ale bez špetky zájmu, jak tomu bývá u znuděných telefonistek z profese.

„Jistě,“ odvětil Johan. „Přejděte k věci.“

„Našlo se tělo na konci údolí, v soutěsce pod Šáckou skálou, pád z výšky, nikdo tam od nás zatím není. Předpokládám, že jste někde poblíž…“

„Ano, jsem tam za chviličku,“ skočil centrále do řeči Johan a zavěsil.

Na fráze neměl náladu. Vyrazil svižným krokem kupředu. Stále zrychloval a do soutěsky už skoro dobíhal.

Pohled, který se mu za zatáčkou naskytl, mu na chvíli vyrazil dech. Stále ještě bylo znát, že jde o dívčí tělo, hlavně podle dlouhých hnědých vlasů, které alespoň částečně zakrývaly zbylou hrůzu. Tělo, roztrhané během pádu skálou, vypadalo spíše jako rudá kaše, z níž místy vyčnívaly kosti, než jako něco, co bylo nedávno živé. Podle obličeje, který utrpěl jen menší rány, však byla kdysi velmi hezká.

Ale jinak nikde nikdo.

Kdo tu nehodu ohlásil? Jestli tedy vůbec šlo o nehodu… Johan zvedl zrak k vrcholku skály. Nejednou k němu po skále při své ranní procházce vyšplhal, ač mu to všichni rozmlouvali jako příliš nebezpečné. Smrt byla při pádu jistá. Sklopil zrak zpět k mrtvé.

Co s tím má společného ta vyděšená dívka, která nemohla běžet odjinud než právě odsud? Možná svou kamarádku strčila a pak se svého činu polekala. Dostat se dolů by samozřejmě zabralo dost času, ale mohla se chtít přesvědčit, že je dílo dokonáno. Nebo viděla, jak ji strčil někdo jiný. V tom případě je svědek a navíc v ohrožení, pachatel ji jistě dlouho po světě pobíhat nenechá. Ale není čas na ukvapené závěry, okřikl se v duchu Johan. Musí ji najít. A to co nejrychleji!