Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

L. J. Shen: Nemilosrdný rival

Vydání první

Copyright © 2022. RUTHLESS RIVAL by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2574. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ruthless Rival vydaného v roce 2022

Český překlad © 2023 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2023 Martina Černá

Přebal a vazba © 2023 Martina Černá

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2002-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2003-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

L. J. SHEN

NEMILOSRDNÝ

RIVAL

Cruel Castaways (1)

Pro Ivy Wildovou, mou přítelkyni právničku,

která mě naučila, že stát na správné straně zákona

je nejenom věc morálky – ale zároveň to vyjde levněji.

Prolog

CHRISTIAN

Na. Nic. Tady. Nesahej.

Tak znělo jediné pravidlo, jehož dodržování ode mě moje matka vždycky vyžadovala. Rozhodně jsem si jako dítě dvakrát rozmyslel ho porušit, pokud jsem ovšem neměl zájem o nařezání řemenem a mít celý měsíc k jídlu kukuřičnou kaši prolezlou brouky.

O letních prázdninách, když mi bylo čtrnáct, byla zažehnuta pochodeň, jež později všechno spálila. Oheň se šířil, strávil celý můj život a zanechal za sebou popel a pach síry.

Máma mě brala s sebou do práce. Měla dost pádné argumenty, proč nemůžu zůstat doma a jen tak se poflakovat – tím hlavním bylo, že nechtěla, abych dopadl jako jiné děti mého věku: kouřil trávu, někam se vloupával a doručoval podezřelé balíčky pro místní dealery drog.

Hunts Point bylo místo zmařených snů, a ačkoliv jsem matce určitě nemohl vyčítat, že by byla snílek, vnímala mě jako přítěž. Neměla v plánu mě zachraňovat.

Kromě toho, zůstávat doma a připomínat si realitu svého života ve mně také zrovna nebudilo nadšení.

Mohl jsem s ní každý den do Park Avenue pod jednou podmínkou – ve střešním bytě rodiny Rothových jsem nesměl svýma špinavýma rukama na nic sáhnout. Na předražený nábytek Henredon, na arkýřová okna ani na květiny dovezené z Holandska a už vůbec – absolutně vůbec – ne na tu holku.

„Tahle je něco zvláštního. Nesmí se jí zkřivit jediný vlásek. Pan Roth ji nade všechno zbožňuje,“ připomněla mi se svým výrazným přízvukem máma, imigrantka z Běloruska, když jsme tam jeli autobusem namačkaní jako sardinky s dalšími uklízečkami, zahradníky a vrátnými.

Arya Rothová byla prokletím mého bytí, ještě než jsem ji vůbec potkal. Nedotknutelný, krásný šperk, mimořádně vzácný v porovnání s mou vlastní bezcennou existencí. V těch letech, než jsem ji poznal, pro mě byla jen nepříjemnou myšlenkou. Ikonka s lesklými copánky, rozmazlená a ukňouraná. Neměl jsem absolutně žádnou chuť ji poznat. Vlastně když jsem tak ležel ve svojí posteli, přemítal jsem, jaká vzrušující, nákladná dobrodružství odpovídající jejímu věku ji čekají, a přál jsem jí to nejhorší. Děsivé automobilové nehody, pády z útesu, letecké havárie, kurděje. Prostě cokoliv a v mé mysli tak privilegovaná Arya Rothová procházela všemožnými hrůzami, zatímco já se povaloval s popcornem a smál se.

Nenáviděl jsem všechno, co jsem o Arye z máminých ohromených vyprávění slyšel. Aby toho nebylo málo, bylo jí úplně stejně jako mně, což činilo srovnávání našich životů jak nevyhnutelné, tak pořádně iritující.

Ona byla princezna ve slonovinové věži na Upper East Side, která žila v luxusním střešním bytě, jenž se rozkládal na necelých pěti stech metrech čtverečních, a to byl druh prostoru, který jsem nedokázal ani pochopit, natož si ho představit. Oproti tomu já byl nacpaný v předválečné garsonce v Hunts Pointu a soundtrackem k mému dospívání byly hlasité hádky mezi prostitutkami a jejich zákazníky pod mým oknem, spolu s paní Vanovou, která v přízemí nadávala svému manželovi.

Aryin život voněl květinami, butiky a ovocnými svíčkami – jejich letmý odér jsem cítil z matčina oblečení, když přišla domů –, zatímco zápach z rybího trhu poblíž našeho bytu byl tak neodbytný, že byl trvale vetknutý do našich zdí.

Arya byla hezká – máma neustále žvatlala o jejích smaragdových očích –, zatímco já byl pohublý podivín. Nohatý a ušatý jako nějaký ledabyle načmáraný panáček. Máma mi říkala, že vyrostu a bude mi to slušet, ale s tím nedostatkem výživy jsem o tom celkem pochyboval. Můj otec byl očividně také takový. Když dospíval, byl samá ruka, samá noha, ale vyrostl v pohledného muže. Vzhledem k tomu, že jsem toho parchanta nikdy nepotkal, nemohu to nijak posoudit. Otec dítěte Ruslany Ivanovové měl za manželku jinou ženu a bydlel v Minsku s ní, třemi dětmi a dvěma ošklivými psy. Když mu máma řekla, že ji zbouchnul, jeho dárkem na rozloučenou byla jednosměrná letenka do New Yorku, společně s požadavkem, aby ho už nikdy nekontaktovala.

Máma neměla žádnou rodinu – její matka, která byla také svobodnou matkou, zemřela už před lety – a vypadalo to tedy jako dokonale rozumné řešení pro všechny zúčastněné. Samozřejmě kromě mě.

Takže jsme zůstali sami ve Velkém jablku a přistupovali k životu, jako by nám šel po krku. Nebo už nás možná škrtil a my neměli přívod vzduchu. Vždycky jsem měl pocit, jako bych po něčem lapal – po vzduchu, jídle, elektřině, případně právu existovat.

To mě přivádí k poslednímu a tomu nejhoršímu hříchu ze všech, který Arya Rothová spáchala a jenž byl hlavním důvodem, proč jsem ji nikdy nechtěl potkat – Arya měla rodinu.

Matku. Otce. Spoustu strýčků a tet. Měla babičku v Severní Karolíně, kterou navštěvovala každé Velikonoce, a bratrance v Coloradu, s nimiž jezdila každé Vánoce na snowboardu. Její život dával smysl, měl směr a příběh. Byl orámovaný, naplánovaný a všechny jednotlivé kousky byly hezky nabarvené, zatímco ten můj se jevil prázdně a nesouvisle.

Byla tu máma, ale připadalo mi, jako bychom byli my dva hozeni dohromady nějakým nedopatřením. Byli tu sousedi, s nimiž se máma nikdy neobtěžovala seznámit, prostitutky, jež se mi nabízely za můj školní oběd, a policista, který jezdil naším blokem dvakrát týdně a natahoval žlutou pásku přes rozbitá přední okna. Štěstí bylo něčím, co patřilo jiným lidem. Lidem, které jsem neznal a kteří žili v jiných ulicích a prožívali jiné životy.

Vždycky jsem si na světě připadal jako host – voyer. Jestli jsem však měl sledovat něčí život, mohli to být zrovna tak Rothovi, kteří vedli dokonalé, pitoreskní životy.

A tak, abych utekl z té prašivé díry, do níž jsem se narodil, jsem akorát musel dodržet instrukce.

Na. Nic. Tady. Nesahej.

Nejenže jsem ale nakonec na něco sáhl.

Dotkl jsem se té nejcennější věci v domácnosti Rothových.

Té holky.

1. kapitola

ARYA

Současnost

Přijde.

Věděla jsem to, i když měl zpoždění. Což ale nikdy neměl, až doteď.

Scházeli jsme se každou první sobotu v měsíci.

Ukázal se s úšklebkem na tváři, dvěma miskami biryani a posledními žhavými drby z kanceláře, které byly lepší než jakákoliv reality show.

Protáhla jsem se pod ambitem, z něhož jsem měla výhled na gotickou zahradu, promnula si prsty v lodičkách od Prady a opřela se podrážkami o středověký sloup.

Bez ohledu na to, kolik mi bylo nebo jak skvěle jsem ovládla umění být nemilosrdnou obchodnicí, během našich měsíčních návštěv v Cloisters jsem si vždycky připadala jako zabeďarovaná patnáctiletá holka, na kterou je snadné udělat dojem a je vděčná za každý drobek blízkosti a náklonnosti vržený jejím směrem.

„Posuň se, drahoušku. To jídlo kape.“

Vidíte? Přišel.

Složila jsem si nohy pod zadek a umožnila tátovi, aby se posadil. Vytáhl z igelitky dvě mastné krabičky a jednu mi podal.

„Vypadáš hrozně,“ poznamenala jsem a jednu krabičku otevřela. Nos mi ovanula vůně muškátového oříšku a šafránu a mně se začaly sbíhat sliny. Otec byl uzardělý, měl zastřený pohled a obličej stažený do grimasy.

„Ty vypadáš báječně, jako vždycky.“ Políbil mě na tvář a posadil se ke sloupu naproti mně, takže jsme byli čelem k sobě.

Strčila jsem do jídla plastovou vidličku. Křehké kousky kuřete se přehrnuly přes kupku rýže. Vložila jsem si sousto do úst a zavřela oči. „Tohle bych mohla jíst klidně třikrát denně.“

„Tomu věřím, s ohledem na to, že jsi dokázala přežít čtvrtý ročník výhradně na smažených makaronech se sýrem.“ Uchechtl se. „Jak jde ovládnutí světa?“

„Pomalu, ale jistě.“ Otevřela jsem oči. Nimral se v jídle. Nejdřív přišel pozdě a teď jsem si povšimla, že je k nepoznání. Nešlo o jeho postavu, lehce zmuchlaný oblek nebo to, že nebyl čerstvě ostříhaný. Šlo o výraz obličeje, který jsem na něm za celých těch téměř dvaatřicet let, co ho znám, neviděla.

„A jak se máš ty?“ Olizovala jsem vidličku.

Telefon mu v přední kapse kalhot zavrněl. Viděla jsem přes látku zelené světlo. Ignoroval ho. „Dobře. Pracovně. Máme audit a kancelář je vzhůru nohama. Všichni tam pobíhají jako splašení.“

„Už zase?“ Natáhla jsem se do jeho misky a vylovila dozlatova opečenou bramboru, skrývající se pod horou rýže, a strčila si ji do pusy. „Ale leccos to vysvětluje.“

„Vysvětluje co?“ Vypadal poplašeně.

„Připadáš mi trochu mimo.“

„Je to nepříjemné, ale není to poprvé. Jak jdou obchody?“

„Vlastně by mě zajímal tvůj názor na jednoho klienta.“ Začínala jsem se dostávat k tématu, když mu telefon v kapse zavibroval znovu. Zadívala jsem se na fontánu uprostřed zahrady a beze slov mu tak dávala najevo, že je v pořádku, aby ten hovor vzal.

Táta místo toho vytáhl z tašky s donáškou ubrousek a otíral si s ním čelo. Kousek papíru ve tvaru obláčku mu tam ulpěl. Bylo pod nulou. Proč by se ten chlap měl potit?

„A jak se má Jillian?“ Zvedl hlas o oktávu. Na povrchu kůže jsem vnímala, že se blíží katastrofa, asi jako kdybych zahlédla ve zdi drobnou, sotva viditelnou prasklinku. „Mám dojem, že její babička byla minulý týden na operaci kyčle. Požádal jsem sekretářku, aby jí poslala květiny.“

Samozřejmě. Táta byl konstanta, které jsem mohla věřit. Zatímco moje máma byla ten typ rodiče, co se nesnaží ani nijak nestará – vždycky byla tím posledním člověkem, který zjistil, čím si procházím, netušila, jak se cítím, a v zásadních okamžicích mého života byla prostě pryč – táta si pamatoval narozeniny, data promocí i co jsem měla na sobě na bat micva svých kamarádek. Byl tam pro mě během rozchodů, dívčích dramat i při zakládání mojí společnosti, kdy mi pomáhal, abych si dala pozor na smluvní kličky. Byl matkou, otcem, sourozencem i kamarádem. Kotvou v neklidném moři života.

„Babi Joy je na tom dobře.“ Podala jsem mu svoje papírové ubrousky a zvědavě ho pozorovala. „Už Jillianině mámě nařizuje, co má dělat. Poslyš, ty –“

Telefon mu zazvonil potřetí během chvíle.

„Měl bys to vzít.“

„Ne, ne.“ Rozhlédl se kolem a byl bílý jako stěna.

„Ať už ti volá kdokoliv, nehodlá to vzdát.“

„Ale Ari, já bych si raději poslechl o tom, jaký jsi měla týden.“

„Byl fajn, byl rušný a je pryč. Teď to vezmi.“ Ukázala jsem na telefon a předpokládala, že ten hovor byl zdrojem jeho podivného chování.

S těžkým povzdechem a zdravou dávkou rezignace táta konečně mobil vytáhl a přitiskl si ho k uchu tak těsně, že mu celé zbělelo.

„Tady Conrad Roth. Ano. Ano.“ Odmlčel se a oči mu nervózně těkaly. Miska s biryani mu vyklouzla z prstů a spadla na starobylou dlažbu. Snažila jsem se ji zachytit, ale marně. „Ano. Já vím. Děkuju. Mám zástupce. Ne, nebudu to nijak komentovat.“

Zástupce? Komentovat? Ten audit?

Lidé proudili podél arkád. Turisté si podřepávali, aby pořídili snímky zahrady. Roj dětí se hemžil kolem sloupů a jejich smích zvonil kolem. Vstala jsem a začala uklízet nepořádek, který táta na zemi udělal.

Je to v pořádku, namlouvala jsem si. Žádná společnost není z auditu nadšená. Natož hedgeový fond.

Ale přestože jsem se o tom přesvědčovala, nedokázala jsem se přinutit tomu uvěřit. Tady nešlo o byznys. Nestávalo se, že by táta kvůli práci v noci nespal.

Zavěsil. Podívali jsme se na sebe.

Věděla jsem to, než promluvil. Věděla jsem, že během pár minut budu padat, padat a padat. A že mě nic nemůže zastavit. Že tohle je větší než já. Dokonce i větší než on.

„Ari, něco bys měla vědět…“

Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla, než do té vody skočím.

Věděla jsem, že už nikdy nebude nic stejné.

2. kapitola

CHRISTIAN

Současnost

Zásady. Těch jsem moc neměl. Vlastně jen pár a asi bych je nutně nenazýval přímo zásadami. Spíš to byly preference. Možná náklonnost? Jo, to zní vcelku dobře.

Tak například jsem preferoval, že se jako právní zástupce nebudu zabývat majetkovými a smluvními spory. Ne že bych měl nějaký morální problém zastupovat jednu či druhou stranu, ale jednoduše mi to téma připadalo děsivě nudné a naprosto nedůstojné mého vzácného času. Naopak mým živlem byly občanské delikty a z nich plynoucí peněžní i nepeněžní nároky. Líbilo se mi, když šlo o něco pořádně emocionálního, chaotického a destruktivního. Přihoďte k tomu ještě něco oplzlého a byl jsem v nebi soudních sporů.

Mezi mé další preference patřilo propít se do menšího kómatu se svými nejlepšími přáteli Arsènem a Riggsem v Brewtherhoodu kousek odsud, místo toho, abych se usmíval a pokyvoval, zatímco poslouchám další otupující vyprávění o teeballovém zápase potomka nějakého mého klienta.

Rovněž jsem spíš preferoval – ale nikoliv ze zásady – to, abych nepodstrojoval tady panu Křivákovi Křivounskému, známému také jako Myles Emerson. Ale Emerson měl právě podepsat lukrativní paušální dohodu s mou právní firmou Cromwell & Traurig. A tak jsem tu v pátek večer seděl se samolibým úšklebkem na tváři a zastrkával firemní kreditní kartu do šekového pouzdra z černé kůže, protože jsem panu Emersonovi dopřál koláčky s foie gras, tagliolini s nastrouhaným černým lanýžem a lahev vína, která stála tolik, že by to jeho dítěti umožnilo čtyři roky studia na některé z univerzit Břečťanové ligy.

„Lidi, musím říct, že z toho mám fakt dobrej pocit.“ Pan Emerson si odříhl a poplácal si břicho velikosti třetího trimestru. Mimořádně se podobal odulému Jeffu Danielsovi. Těšilo mě, že je v tak dobrém rozmaru, protože já se rozhodně cítil parádně díky tomu, že mu od příštího měsíce budeme účtovat pravidelný poplatek. Emerson vlastnil velkou společnost provozující úklidové služby, která pracovala především pro velké korporace a v nedávné době čelila čtyřem žalobám, u všech šlo o porušení smlouvy a o náhradu škody. Nejenže potřeboval právní pomoc, ale také zakrýt pusu lepicí páskou. Během několika posledních měsíců utratil tolik peněz, že jsem navrhl nastavit mu měsíční paušál. Rozhodně jsem si povšiml té ironie. Tenhle chlap, který lidem nabízel úklid, si najal mě, abych uklidil po něm. Jenže na rozdíl od jeho zaměstnanců já si účtoval astronomickou hodinovou mzdu a nebyl jsem nakloněn tomu, aby se mnou někdo na základě výplatní pásky vyjebával.

Ani mě nenapadlo, že bych ho v těch různých hanebných kauzách odmítl hájit. Tu očividnou paralelu zahrnující ubohé uklízeče, kteří po něm šli a z nichž někteří vydělávali méně, než činila minimální mzda, a pracovali navíc s padělanými právními dokumenty, jsem hodil za hlavu.

„Jsme tu od toho, abychom vám pomohli.“ Vstal jsem a napřáhl paži, abych Mylesu Emersonovi potřásl rukou, zatímco jsem si zapínal sako. Pokývl na Ryana a Deacona, kteří byli v naší firmě partnery, a vydal se k východu z restaurace, přičemž okukoval pozadí dvou servírek.

S tímhle pitomcem budu mít napilno. Naštěstí jsem měl zdravý apetit, co se týkalo šplhání po korporátním žebříčku.

Posadil jsem se a opřel se v židli.

„A teď k tomu skutečnému důvodu, proč jsme se tu sešli,“ pohlédl jsem na ně, „moje nadcházející partnerství ve firmě.“

„Co prosím?“ Deacon Cromwell, muž, jenž vystudoval Oxford, založil společnost před čtyřiceti lety a byl starobylejší než bible, svraštil svá křovinatá obočí.

„Christian je toho názoru, že si vysloužil rohovou kancelář a příjmení na dveřích poté, co nám věnoval spoustu svého času a úsilí,“ vysvětloval staříkovi Ryan Traurig, šéf oddělení soudních sporů a ten z partnerů ve firmě, který se v kanceláři občas i ukázal.

„Nemyslíš si, že tohle je něco, co jsme měli probrat?“ Cromwell se otočil k Traurigovi.

„Probíráme to teď.“ Traurig se dobromyslně usmál.

„V soukromí,“ odsekl Cromwell.

„Soukromí se přeceňuje.“ Upil jsem vína a přál si, aby to byla skotská. „Deacone, prober se. Tři roky jsem u vás seniorním právníkem. Účtuju si poplatky jako společník. Moje roční hodnocení jsou bezchybná a ulovil jsem velkou rybu. Už si se mnou hrajete moc dlouho. Chci vědět, jak si stojím. Upřímnost nade vše.“

„Od právníka to tedy sedí.“ Cromwell se na mě po očku podíval. „A v duchu otevřené konverzace bych ti tedy rád připomněl, že jsi promoval před sedmi lety a další dva roky jsi strávil na stáži u státního zástupce. Takže to není tak, že bychom tě nějak připravovali o příležitost. Naše firma má ve zvyku sledovat potenciálního společníka devět let. Z časového hlediska ses ještě neosvědčil.“

„Z časového hlediska vyděláváte od doby, kdy jsem nastoupil, o tři sta procent víc,“ oponoval jsem mu. „Kašlu na váš harmonogram. Udělejte ze mě partnera – a společníka podle jména.“

„Drsný hoch, to ti povím.“ Snažil se vypadat nezúčastněně, ale obočí se mu potilo. „Jak v noci spíš?“

Zatočil jsem ve sklence vínem, jak mě to před deseti lety naučil jeden oceňovaný someliér. Také jsem hrál o dovolené golf ve firemním sdíleném místě v Miami a protrpěl hovory o politice v klubu gentlemanů.

„Obvykle s dlouhonohou blondýnou po boku.“ Byla to lež, ale věděl jsem, že prasák jako on to ocení.

Ušklíbl se, jak se od takového předvídatelného trouby dalo čekat. „Chytráku. Jsi až moc ambiciózní.“

Cromwellův náhled na ambice se měnil v závislosti na tom, jaká osoba je vykazovala. U mladých kolegů, kteří pracovali šedesát hodin týdně, to bylo báječné. U mě to byla potíž.

„Nic takového není, pane. A teď bych rád znal odpověď.“

„Christiane.“ Traurig po mně hodil úsměvem, kterým mě prosil, abych zmlknul. „Dej nám pět minut. Sejdeme se venku.“

Nelíbilo se mi, že mě vyhodili ven, zatímco mě budou probírat. Hluboko uvnitř jsem byl pořád ten samý Nicky z Hunts Pointu. Ale toho kluka jsem musel ve slušné společnosti krotit. Dobře vychovaní muži nekřičeli a neobraceli stoly. Musel jsem hovořit jejich jazykem. Klidná slova a ostré nože.

Odsunul jsem židli a vklouzl do svého kabátu od Givenchy. „Dobře. Alespoň budu mít čas, abych zkusil ten nový doutník Davidoff.“

Traurigovi se rozsvítily oči. „Winston Churchill?“

„Limitovaná edice.“ Mrknul jsem. Ten parchant mě ždímal o všechno, co se týkalo doutníků a alkoholu, jako kdyby nevydělával šestkrát tolik co já.

„No ne. Máš navíc?“

„Však ty víš.“

„Uvidíme se za chvíli.“

„Ne, když tě já uvidím první.“

Pokuřoval jsem u obrubníku a sledoval oranžová světla semaforu, která se zcela zbytečně střídala na červená a zelená, zatímco lidé v hustých proudech přecházeli jako hejna ryb, jak se jim to zrovna hodilo. Stromy na ulici byly holé až na řetězy světel, které ještě nikdo nesundal po Vánocích.

Telefon mi v kapse pípnul. Vytáhl jsem ho.

Arsène: Přijdeš? Riggs zítra ráno odjíždí a začíná se zaplétat s nějakou, která potřebuje měnit plenky.

To mohlo znamenat, že je příliš mladá nebo má silikony v zadku. Nejpravděpodobnější bylo, že jde o obojí najednou. Zastrčil jsem si doutník do pusy a prsty se mi míhaly přes obrazovku.

Já: Pověz mu, ať udrží kalhoty zapnutý. Jsem na cestě.

Arsène: Taťka a taťka si s tebou hrajou?

Já: Milý zlatý, ne všichni jsme se narodili s dvěstěmilionovým svěřenským fondem.

Zastrčil jsem si telefon zpátky do kapsy.

Někdo mě přátelsky poplácal po zádech. Když jsem se otočil, stáli tam Traurig s Cromwellem. Cromwell se tvářil jako nepříliš hrdý majitel všech hemeroidů ve městě New Yorku a s bolestným výrazem svíral svou hůlku. Traurigův prohnaný úsměv nic moc neprozrazoval.

„Sheila trvá na tom, abych se víc hýbal. Myslím, že půjdu domů pěšky. Pánové.“ Cromwell krátce kývl. „Christiane, gratuluju, že jsi přivedl Emersona. Uvidíme se na týdenním mítinku příští pátek.“ A potom zmizel v davu lidí navlečených v zimním oblečení a bílé páře proudící z kanálů.

Podal jsem Traurigovi doutník. Několikrát si potáhl a potom se začal poplácávat po kapsách, jako kdyby něco hledal. Možná svou dávno ztracenou důstojnost.

„Deacon si myslí, že ještě nejsi připravený.“

„To je kravina.“ Zatnul jsem zuby do doutníku. „Mám perfektní záznamy. Pracuju osmdesát hodin týdně. Dohlížím na každý velký soudní spor, ačkoliv je to technicky vzato tvoje práce, a na všech případech spolupracuju s juniorním právníkem, stejně jako kdybych byl partner. Pokud teď odejdu, vezmu s sebou portfolio, o které si nemůžete dovolit přijít, a oba to víme.“

Stát se ve firmě společníkem a mít svoje jméno na jejích předních dveřích by bylo vrcholem mé existence. Věděl jsem, že je to velký skok, ale zasloužil jsem si to. Vydřel jsem si to. Ostatní kolegové nepracovali tolik hodin co já, nepřinášeli takovou klientelu ani ty samé výsledky. Kromě toho jsem jakožto čerstvý milionář hledal další vzrušení. Hrozně mě otupovalo vidět každý měsíc tučnou výplatní pásku a vědět, že mám všechno v podstatě na dosah. Partnerství nebyla jenom výzva, byl to prostředník vztyčený na město, které se mě v mých čtrnácti zbavilo.

„Ale no tak, není třeba být hrubý.“ Traurig se uchechtl. „Podívej, chlapče, Cromwell je té myšlence otevřený.“

Chlapče. Traurig si rád hrál na to, že jsem ještě puberťák a čekám, až mi sestoupí koule.

„Otevřený?“ opáčil jsem a odfrkl si. „Měl by mě prosit, ať zůstanu, a nabízet mi půlku svého království.“

„A tohle je přesně ten problém.“ Traurig ke mně mávl rukou, jako bych byl exponát, ke kterému odkazuje. „Cromwell si myslí, že jsi moc rychle zpohodlněl. Christiane, je ti jen třicet dva a už dva roky jsi neviděl soudní síň zevnitř. Staráš se o svoje klienty dobře, tvoje jméno tě předchází, ale už se ani nezapotíš. Devadesát šest procent tvých případů končí mimosoudním vyrovnáním, protože ti nikdo nechce čelit. Cromwell tě chce vidět lačného. Chce, abys bojoval. Postrádá ten oheň ve tvých očích, který ho přiměl vytáhnout tě od státního zástupce, když ses dostal na horkou půdu s tím guvernérem.“

V mém druhém roce v kanceláři státního zástupce mi na stole přistál velký případ. Byl to ten samý rok, kdy tehdejší manhattanský státní zástupce Theodore Montgomery dostal přes prsty kvůli tomu, že vzhledem k obrovskému pracovnímu přetížení nechal u několika případů vypršet promlčecí lhůtu. Montgomery mi případ přidělil a řekl, ať se snažím. Nechtěl vyvolat nějaké rozhořčení, ale zároveň neměl lidi, kteří by na tom pracovali.

Ukázalo se, že je to případ, o němž se pak po celém Manhattanu celý rok mluvilo. Zatímco mí nadřízení pronásledovali daňové podvodníky a vyšetřovali bankovní podvody, já šel po drogovém bossovi, který přejel tříletého chlapečka a na místě ho zabil, protože se ten den snažil dostat na oslavu sladkých šestnáctin svojí dcery. Klasický případ, kdy pachatel někoho srazil a ujel. Dotyčný drogový boss Denny Romano měl v rukávu zástup nejlepších právníků, zatímco já k soudu dorazil ve svém obleku z Armády spásy a s rozpadající se koženou brašnou. Všichni fandili klukovi z kanceláře státního zástupce, aby dostal toho velkého, zlého hrubiána. Nakonec se mi podařilo dosáhnout toho, že byl Romano odsouzen za zabití vozidlem na čtyři roky nepodmíněně. Bylo to malé vítězství pro rodinu toho ubohého chlapce a obrovské vítězství pro mě.

Deacon Cromwell mě zastavil v jednom holičství, když jsem čerstvě vyšel ze studií práv na Harvardu. Měl jsem plán a ten zahrnoval udělat si jméno v kanceláři státního zástupce, jenže on mi řekl, abych ho vyhledal, pokud bych někdy chtěl vidět, jak žijí bohatí. Po případu Romano jsem nemusel dělat nic – přišel za mnou sám.

„Chce mě znovu vidět u soudu?“ Prakticky jsem ta slova vyplivnul. Moje chuť vyhrávat případy byla zdravá, ale měl jsem pověst, že na to u vyjednávacího stolu jdu opravdu tvrdě a odcházím s lepším výsledkem, než jaký jsem svým klientům přislíbil. Když už jsem se u soudu ukázal, z protistrany jsem udělal blázny. Nikdo se mnou nechtěl nic mít. Ani ti nejlepší právníci, kteří si účtovali dva tisíce za hodinu, jen aby se mnou prohráli, ani moji bývalí kolegové z úřadu státního zástupce, kteří neměli zdroje na to, aby se mnou mohli soupeřit.

„Chce, aby ses do toho opřel a zapotil se.“ Traurig si zamyšleně povaloval doutníkem mezi prsty. „Vyhraj mi nějaký hodně sledovaný případ, který nebudeš moci zakončit přátelskou dohodou v plně klimatizované kanceláři. Ukaž se u soudu a stařík ti dá bez řečí jméno na dveře.“

„Pracuju za dva lidi,“ připomenul jsem mu. Byla to pravda. Pracoval jsem neskutečné množství hodin.

Traurig pokrčil rameny. „Ber, nebo nech být, chlapče. Máme tě, kde chceme.“

Opustit v tuhle chvíli firmu, když jsem byl jen kousek od toho, abych se stal společníkem, by mohlo posunout mou kariéru nazpátek a ten parchant to věděl. Buď jsem na to mohl přistoupit, nebo dostat partnerství v nějaké mnohem menší a méně prestižní firmě.

Nechtěl jsem z dnešního večera vyjít takhle, ale bylo to lepší než nic. Kromě toho jsem znal svoje schopnosti. V závislosti na rozvrhu soudu a případu, který bych si vybral, bych to mohl dotáhnout na partnera během několika málo týdnů.

„Považuj to za hotovou věc.“

Traurig se rozesmál. „Už teď lituju toho nebohého právního zástupce, proti kterému půjdeš, abys dosáhl svého.“

Obrátil jsem se a vyrazil k baru přes ulici, abych se setkal s Arsènem (vyslovováno ársn jako ta postava Lupin) a Riggsem.

Neměl jsem zásady.

A pokud šlo o to, co jsem od života chtěl, neměl jsem ani žádné limity.

Brewtherhood bylo místo, které jsme v SoHo navštěvovali. Ten bar se nacházel kousek od Arsènova luxusního střešního bytu, kde pobýval i Riggs, kdykoliv zrovna přijel do města a neubytoval se u mě. Měli jsme Brewtherhood rádi, protože tu nabízeli pěkný sortiment zahraničních ležáků, žádné snobské koktejly, a protože svým zemitým kouzlem odpuzoval turisty. Nejvíc ze všeho nás ale Brewtherhood lákal tím outsiderovským dojmem – malý, zatuchlý a situovaný ve sklepě. Připomínalo nám to naše dospívání ve stylu Květů z půdy.

Arsèna jsem uviděl okamžitě. Vyčníval jako temný stín na karnevalu. Seděl na barové stoličce s lahví Asahi. Arsène měl rád pivo, které ladilo s jeho osobností – extra suché a s nádechem cizokrajnosti – a vždycky měl na sobě luxusní oblek ze Savile Row, ačkoliv technicky vzato nepracoval v kanceláři. Když už jsme u toho, vlastně ani práci neměl. Byl podnikatelem, který strkal prsty do kdejakého lukrativního obchodu. Momentálně se pelešil s několika hedgeovými fondy, které na něj mávaly správcovskými poplatky dva a dvacet jen pro tu radost, že mohou pracovat s Arsènem Corbinem. Jeho hřištěm byly fúzová arbitráž a konvertibilní arbitráž.

Protáhl jsem se kolem skupinky opilých žen, které tančily a zpívaly „Cotton-Eyed Joe“, přičemž měly celý text úplně špatně, a opřel jsem se o bar.

„Jdeš pozdě,“ protáhl Arsène, zatímco na ulepeném barovém pultu četl paperback a ani se neobtěžoval na mě pohlédnout.

„A ty seš osina v zadku.“

„Díky za psychologické zhodnocení. Ale i tak jdeš pozdě a ještě k tomu jsi drzý.“ Posunul směrem ke mně sklenici piva Peroni. Ťuknul jsem s ní o jeho lahev s pivem a napil se.

„Kde je Riggs?“ křikl jsem mu skrze hudbu do ucha. Arsène trhnul bradou doleva. Následoval jsem ten pohyb očima. Riggs se tam opíral o dřevěnou stěnu zdobenou vycpanými zvířaty a ruku měl přes sukni zřejmě zabořenou mezi stehna nějaké blondýny, zatímco jí rty jezdil po krku.

Jo. Arsène měl rozhodně na mysli silikony v zadku. Vypadala, že by na nich mohla doplout až do Irska.

Na rozdíl ode mě a Arsèna, kteří jsme si dávali záležet na tom, abychom byli luxusně oblečení, Riggs zbožňoval styl z boháče bezdomovcem. Byl to podvodník, hochštapler a delikvent. Chlap s tak malou hladinou upřímnosti, až mě překvapovalo, že nepraktikuje právo. Působil tím klišé dojmem drsňáka ze špatné části města. Byl opálený, měl neposedné zlatavé vlasy, neoholenou bradu a špínu za nehty. Usmíval se jedním koutkem, jeho oči byly prázdné a zároveň bezedné a měl otravný zvyk používat svůj postelový hlas na všechno včetně vylučování.

Riggs byl z nás tří nejbohatší. Navenek ovšem vypadal, jako když se prodírá životem a není schopný se zavázat ničemu, dokonce ani mobilní síti.

„Jaká byla schůzka?“ Arsène vedle zavřel paperback. Mrknul jsem na obal.

Duch v atomu: Diskuse o tajemstvích kvantové fyziky.

Mohl by někdo toho chlapa vinit z toho, že je pařmen ?

Arsènův problém byl, že je génius. A géniové, jak všichni víme, to mají při kontaktu s idioty obzvláště těžké. A idioti, jak rovněž všichni víme, tvoří devadesát devět procent civilizované společnosti.

Stejně jako Riggse, i Arsèna jsem potkal na Akademii Andrewa Dextera pro chlapce. Okamžitě jsme si sedli. Jenže zatímco Riggs a já jsme se museli přetvořit natolik, abychom přežili, Arsène byl konzistentně sám sebou. Znuděný, krutý a nezaujatý.

„Bylo to v pohodě,“ lhal jsem.

„Takže se dívám na nového společníka u Cromwella a Trauriga?“ Arsène se na mě pochybovačně zadíval.

„Brzy.“ Klesl jsem na stoličku vedle něj a mávnul na barmanku Elise. Když zamířila k nám, postrčil jsem k ní přes dřevěný bar stodolarovou bankovku.

Vytáhla obočí. „To je teda pořádný dýško, Millere.“

Elise měla jemný francouzský přízvuk a všechno na ní bylo jemné a měkké.

„Budeš mít jeden takový úkol. Chci, abys šla k Riggsovi, chrstla mu do obličeje drink ve stylu všech těch otřepaných filmů z osmdesátek a předstírala, že jsi jeho rande a on tě právě kvůli té blondýně támhle zazdil. Čeká tu na tebe ještě jeden Benjamin Franklin, pokud ze sebe vymáčkneš slzičky. Myslíš, že to zvládneš?“

Elise srolovala bankovku a zastrčila si ji do zadní kapsy přiléhavých džín. „Být barmanka v New Yorku je synonymem pro to být herečkou. Mám na kontě tři divadelní představení a dvě reklamy na tampony. Jasně že to zvládnu.“

O chvíli později byl Riggsův obličej cítit po vodce a vodním melounu a Elise byla o dvě stovky bohatší. Riggs si nechal poslušně vynadat za to, že nechal svoje rande čekat. Blondýna se supěním odpochodovala ke svým kamarádkám a Riggs zamířil napůl pobaveně, napůl naštvaně k baru.

„Zmetku.“ Riggs popadl lem mého saka a utřel si s ním tvář.

„Pověz mi něco, co nevím.“

„Penicilinu se nejdřív říkalo plísňová šťáva. Vsadím se, že tos nevěděl. Já taky ne, až do minulého měsíce, kdy jsem v letadle do Zimbabwe seděl vedle moc pěkné bakterioložky Marie.“ Riggs vzal moje pivo, najednou ho do sebe vyklopil a pak mlaskl jazykem. „Pozor, spoiler: Marie v posteli nebyla panna.“

„Myslíš na záchodě.“ Arsène nasadil znechucený výraz.

Riggs se rozchechtal. „Nejsi ty děsná fajnovka, Corbine?“

Ještě další věc bych měl o Riggsovi zmínit. Byl to kočovník, který pil jiným lidem drinky, spal u nich na gauči a lítal ekonomickou třídou jako křovák. Neměl žádné kořeny, domov a mimo práce ani žádnou zodpovědnost. Ve dvaadvaceti to bylo snesitelné. Ve dvaatřiceti už to bylo skoro žalostné.

„Což mi připomíná: kam to zítra odlétáš?“ Sebral jsem mu prázdnou sklenici od piva, než by ji mohl začít olizovat.

„Do Karákóramu v Pákistánu.“

„V Americe už ti došly destinace?“

„Asi tak před sedmi lety.“ Dobromyslně se zazubil.

Riggs přispíval jako fotograf do  National Geographic a několika dalších časopisů o politice a přírodě. Vyhrál hromadu ocenění a navštívil většinu zemí na světě. Cokoliv, jen aby utekl od toho, co ho čekalo – nebo nečekalo – doma.

„Jak dlouho nás poctíš svojí nepřítomností?“ zajímal se Arsène.

Riggs se zhoupl na židli a balancoval na dvou nohou. „Asi měsíc? Možná dva? Doufám, že dostanu další zakázku a poletím přímo tam odtud. Do Nepálu. Možná na Island. Kdo ví?“

No ty určitě ne, ty přerostlý dítě.

„Christian si dneska řekl taťkovi a taťkovi o povýšení a zamítli to,“ oznamoval Arsène Riggsovi monotónně. Vzal jsem jeho japonské pivo a kopl ho do sebe.

„Jo?“ Riggs mě poklepal po rameni. „Možná je to znamení.“

„Že mi to v práci nejde?“ zeptal jsem se mile.

„Že je načase zvolnit a uvědomit si, že život je víc než práce. Dokázal jsi to. Nehrozí ti žádné nebezpečí, že bys někdy byl zase chudý. Nech to být.“

To se snadněji řekne, než udělá. Chudáček Nicky ve mně vždycky bude žít a jíst dva dny starou kaši a připomínat mi, že Hunts Point je jenom pár autobusových zastávek a chyb odsud.

Šťouchl jsem Riggse do žeber. Vrátil stoličku zpátky na všechny čtyři nohy. Rozesmál se. „A není pravda, že mě odmítli,“ uváděl jsem to na pravou míru. „Chtějí, abych udělal jeden sledovaný případ. Velkou výhru.“

Arsène se na mě krutě ušklíbl. „Vidíš a já si myslel, že tohle se děje jenom ve filmech s Jennifer Lopezovou.“

„Cromwell si to jenom vycucal z prstu, aby získal čas. Proskočit ještě jednou obručí na tom nic nezmění. Partnerství je moje.“

Cromwell & Traurig beze mě nebyli nic víc než hromada cihel a právnických lejster na Madison Avenue. Ale pořád měli lesk nejvyhlášenější konzervativní firmy na Manhattanu a opustit je kvůli partnerství, i když šlo o druhou největší firmu ve městě, by vyvolalo otázky a zdvižená obočí.

„Jsem tak rád, že syndrom špatné části města není nakažlivý.“ Riggs znovu mávl na Elise a objednal další rundu. „Být tebou musí být vyčerpávající. Jsi odhodlaný dobýt svět, i kdybys ho během toho musel spálit.“

„Nikdo neshoří, když dostanu, co chci,“ prohlásil jsem.

Oba shodně zakroutili hlavou. Riggs se na mě podíval s viditelnou lítostí.

„Pro tohle jsi stvořený, Christiane. Pusť svoje démony na svobodu a uvidíš, kam tě zavedou. To proto jsme přátelé.“ Riggs mě poplácal po zádech. „Jenom nezapomeň, že na to, aby ses stal králem, musíš nejdřív z trůnu někoho sesadit.“

Opřel jsem se v židli.

Ano, budou padat hlavy. Ale žádná z nich nebude ta moje.

3. kapitola

CHRISTIAN

Současnost

Moje příležitost dokázat, že jsem hoden toho, abych se stal společníkem, se naskytla následující pondělí, ovinutá červenou saténovou stuhou, a jen čekala na to, až ji rozbalím.

Byl to dar od boha. Kdybych byl věřící, což jsem neměl absolutně žádný důvod být, vzdal bych se něčeho v rámci půstu, abych tomu týpkovi nahoře ukázal svoje uznání. Nešlo by o nic stěžejního jako sex nebo maso, ale možná o moje předplatné do vinného klubu. Beztak jsem byl spíš na skotskou.

„Je tu někdo, kdo by tě chtěl vidět,“ oznámila mi mladá právnička Claire. Viděl jsem ji koutkem oka, jak mi klepe na dveře a k hrudníku má přitisknutou tlustou složku.

„Vypadám na to, že přijímám bez objednání?“ zeptal jsem se, aniž bych zvedl pohled od dokumentů, jež jsem procházel.

„Ne, což je důvod, proč jsem ji posílala pryč, ale potom mi pověděla, z jakého důvodu přišla, a myslím, že bys rozhodně měl spolknout hrdost a vyslechnout ji.“

Pořád jsem čmáral na okraj dokumentu, na kterém jsem pracoval, a nezvedal pohled.

„Tak povídej,“ vyštěkl jsem.

Claire mi stručně a výstižně odprezentovala základ případu.

„Žaloba za sexuální obtěžování proti bývalému zaměstnavateli?“ zeptal jsem se a odhodil do koše červený fix, který už nepsal, načež jsem si zuby otevřel další. „To zní standardně.“

„Není to jen tak ledajaký zaměstnavatel.“

„Je to prezident?“

„Ne.“

„Nejvyšší soud?“

„Ehm… ne.“

„Papež?“

„Christiane.“ S flirtujícím gestem mávla zápěstím a zastřeně se usmála.

„Pak to pro mě není dost velký případ.“

„Je to velké zvíře. Znají ho ve všech správných kruzích v New Yorku. Před pár lety kandidoval na starostu. Mluvíme tu o skutečně pořádné rybě.“ Zvedl jsem pohled. Claire si drásavě přejela jehlovým podpatkem po vytvarovaném lýtku. Hlas se jí chvěl. Pokoušela se ovládat svoje nadšení. Rozuměl jsem jí. Z ničeho se mi nezačínal topořit penis tak, jako když jsem věděl, že se mým směrem blíží šťavnatý případ se stovkami účtovaných hodin, který vyhraju. Zabijáka od přírody vzrušovala jenom jediná věc ještě víc než pach krve – pach modré krve.

Obrátil jsem pohled od svých poznámek, položil fix a opřel se v židli. „Říkala jsi, že kandidoval na starostu?“

Claire přikývla.

„Jak daleko se dostal?“

„Dost daleko. Veřejně ho podpořil bývalý tiskový mluvčí Bílého domu, někteří senátoři a místní úředníci. Čtyři měsíce před volbami se z kampaně záhadně stáhl kvůli rodinným záležitostem. Měl velice hezkou, velice mladou manažerku kampaně, která ani trochu nebyla jeho manželkou a žije teď v jiném státě.“

Začínal jsem se zahřívat…

„Věříme té výmluvě s rodinnými důvody?“ Poškrábal jsem se na bradě.

„Věříme tomu, že Santa prolézá komíny a stejně je celou noc ve skvělé náladě?“ Claire naklonila hlavu a vyšpulila rty.

Znovu jsem vzal fixu, klepnul s ní do stolu a zamyslel se. Moje instinkty mi říkaly, že to byl ten, kdo jsem si myslel, že to je, a moje instinkty se nikdy nepletly. Technicky vzato to ale znamenalo, že bych na ten případ neměl sáhnout ani desetimetrovou tyčí. Znal jsem klíčové hráče a k tomu jsem k žalované straně cítil silnou nenávist.

Jenže „měl bych“ a „mohl bych“ byly dvě odlišné záležitosti, které se spolu ne vždy shodovaly.

Claire se pustila do vyjmenovávání všech důvodů, proč bych tuhle neobjednanou žadatelku měl přijmout, jako kdybych byl druhořadý právník, který se honí po místech nehody, aby získal klienty. Zvedl jsem ruku, abych ji zastavil.

„Pověz mi o té žalující straně.“

Bylo zvláštní, jak úžasně jsem se dokázal ovládat ve všech ostatních oblastech svého života – ženy, strava, cvičení, ego – pokud nešlo o jednu rodinu. Riggs se pletl. Ne v té části s démony. Těch jsem měl spoustu. Ale já věděl přesně, kam mě vedou – na práh tohoto muže.

Claire zrůžověla o něco víc, když na mě s labužnickým výrazem přistála. V duchu jsem si udělal poznámku, abych ji za ten smyslný pohled dnes večer pořádně ošukal.

„Spolehlivá, důvěryhodná a ochotná. Získala jsem pocit, že si nabírá právníky. Bude to velký případ.“

„Dej mi pět minut.“

Claire zamířila ke dveřím a pak se zastavila. „Hele, dneska večer se v SoHo otevírá nová barmská restaurace…“

Nechala tu větu viset ve vzduchu. Zavrtěl jsem hlavou. „Nezapomeň, Claire. Navenek nemáme žádný vztah.“ Taková byla naše dohoda.

S povzdechem pohodila vlasy. „Co k tomu říct? Zkusila jsem to.“

O deset minut později jsem seděl naproti certifikované účetní Amandě Gispenové.

Claire měla pravdu. Paní Gispenová byla dokonalou obětí. Pokud by ten případ šel k soudu, porota z ní bude pravděpodobně unešená. Byla vzdělaná, ale nepůsobila povýšeně, středního věku, s jemným hlasem, atraktivní, aniž by byla vyloženě sexy, a oblečená od hlavy k patě do St. Johna. Pečlivě melírované vlasy měla stažené dozadu a dívala se na mě inteligentníma, hnědýma očima, které však nebyly vychytralé.

Když jsem vešel do konferenční místnosti, kde ji Claire nechala čekat, vstala ze židle, jako kdybych byl soudce, a uctivě kývla.

„Pane Millere, děkuju, že jste si udělal čas. Mrzí mě, že jsem se tu ukázala neohlášená.“

Ne, nemrzelo. Mohla si zkusit rezervovat schůzku. Fakt, že to neudělala a že skutečně věřila tomu, že se s ní setkám, si vynutil mou zvědavost.

Posadil jsem se naproti ní a uvelebil se na otočné židli Wegner, která byla výstřelkem mých posledních Vánoc. Obscénní luxus byl v mém životě konstantou. Neměl jsem žádnou rodinu, pro kterou bych nakupoval. Ta otočná židle měla zůstávat v mé kanceláři, ale Claire, jež si ráda leccos dovolila a poskakovala po tenkém ledě, ji někdy odvezla do zasedačky a používala ji jako znak našeho přátelství a intimity. Všichni ostatní věděli, že by si tohle nikdy nemohli dovolit.

„Proč já, paní Gispenová?“ Šel jsem rovnou k věci.

„Prosím, oslovujte mě Amanda. Říkají, že jste v oboru nejlepší.“

„Definujte je.“

„Každý právník z oblasti pracovního práva, jehož jsem během posledních dvou týdnů navštívila.“

„Něco vám prozradím, Amando – nevěřte právníkům, včetně mě. Koho jste si nakonec najala?“

Když se chystala žaloba za sexuální obtěžování, vždycky jsem svým klientům radil, aby si najali pracovněprávního zástupce, než do toho půjdou. Zajímalo mě, s kým budu spolupracovat. Právníků bylo v New Yorku jako much, ale na většinu z nich bylo spolehnutí asi jako na linku E metra, když sněžilo.

„Tiffany D’Oraliovou.“ Sklepla si ze šatů neviditelné smítko.

To nebylo špatné. Ani levné. Amanda Gispenová to očividně myslela vážně.

„Vím, že muž, který se ke mně zachoval špatně, bude vyzbrojen zástupem těch nejlepších právníků ve městě, a vy jste známý jako ten nejnelítostnější soupeř ve vašem oboru. Měla jsem vás na seznamu jako prvního.“

„Tak jste se zastavila. Teď když jsme se oficiálně seznámili, předpokládám, že si myslíte, že vašeho předchozího zaměstnavatele nebudu moct zastupovat.“

Váhavě se usmála. „Pokud byste věděl, že ano, proč byste souhlasil se se mnou sejít?“

Protože bych radši podstoupil zdlouhavou a úmornou smrt umlácením milionem plastových lžiček, než abych zastupoval toho sviňáka, po kterém jdete.

Přejel jsem jí očima po tváři a rozhodl se, že Amandu Gispenovou budu respektovat. Dotěrnost byla mým jazykem lásky a asertivita oblíbené slovo. Navíc pokud mě tušení neklamalo, skutečně jsme měli společného nepřítele, kterého jsme chtěli sejmout, což z nás dělalo spojence a blízké přátele.

„Předpokládám, že váš bývalý šéf ví, že hledáte právní pomoc.“ Vzal jsem protistresový míček, který jsem nechával v zasedačce, a mačkal ho v ruce.

„Správně.“

Škoda. Moment překvapení mě na tom vážně bavil.

„Vysvětlete mi to.“

„Incident, který mě sem přivedl, se odehrál před dvěma týdny, ale už předtím tam byly nějaké náznaky.“

„Co se stalo?“

„Vychrstla jsem mu svůj drink do tváře poté, co mě ve svém soukromém tryskáči po cestě z mítinku ve Fairbanksu pozval, abych hrála svlékací poker. Popadl mě za ruce a políbil mě proti mojí vůli. Zakopla jsem a uhodila se do zad. Když jsem uviděla, že se ke mně znovu blíží, napřáhla jsem ruku, abych ho praštila, ale v té chvíli přišla letuška s občerstvením. Velice hlasitě se zeptala, zda něco nepotřebujeme. Myslím, že to věděla. Jakmile jsme přistáli, dal mi výpověď. Řekl mi, že nejsem týmový hráč. Obvinil mě z vysílání smíšených signálů. Po pětadvaceti letech, kdy jsem tam byla zaměstnaná. Řekla jsem mu, že ho zažaluju. Takže se obávám, že tím je mu to zřejmé.“

„Mrzí mě, že jste si tím musela projít.“ Opravdu mě to mrzelo. „Teď mi povězte o těch náznacích, na které jste odkazovala.“

Přerývaně se nadechla. „Slyšela jsem od jedné ženy, že dostala fotografii jeho… jeho… toho jeho.“ Otřásla se. „A nemyslím si, že byla jediná. Ve společnosti, pro kterou jsem pracovala, taková atmosféra panovala. Muži si mohli dovolit prostě cokoliv a ženy si to musely nechat líbit.“

Zatnul jsem čelist. Ten útočník byl v tuhle chvíli už nejspíš po zuby ozbrojený právníky. Vlastně by mě nepřekvapilo, kdyby už pracoval na návrhu, aby byl případ z technických či procedurálních důvodů zamítnut. Ovšem podle mé zkušenosti měli princové hedgeových fondů v oblibě vyrovnat se mimosoudně. Jejich oběti se také zrovna nehrnuly do toho, aby o těch nejcitlivějších a nejvíc zahanbujících momentech lkaly v místnosti plné cizích lidí, jen aby je pak právníci rozcupovali na kousky. Problémem bylo, že jsem se nechtěl mimosoudně vyrovnat. Pokud byl tím, kým jsem si myslel, že byl, chtěl jsem ho dát přede všemi na špalek a nasekat ho do karbanátků.

A měl jsem v úmyslu skrze něj dosáhnout svých cílů. Byl by moje ceněná výhra, až konečně dosáhnu na partnerství.

„Promyslela jste si to dobře?“ Povaloval jsem si míčkem po dlani.

Přikývla. „Viděla jsem až moc toho, co mu prošlo. Ublížil tolika ženám. Ženám, které na rozdíl ode mě nebyly v pozici, aby si mohly stěžovat. A prošly mnohem drsnějšími věcmi než já. Jsem připravená s tím skoncovat.“

„Co z toho chcete získat? Peníze, nebo spravedlnost?“ zeptal jsem se. Obvykle jsem klienta manévroval, aby šel po tom prvním. Nejen proto, že spravedlnost byla prchavý a subjektivní cíl, ale také proto, že na rozdíl od peněz nebyla zaručená.

Posunula se v židli. „Asi obojí?“

„Ty dvě věci nejdou vždy ruku v ruce. Pokud se dohodnete, odejde nepoškozený a bude dál zneužívat ženy.“

Abyste věděli, to ze mě nemluvilo jenom to monstrum lačnící po krvi, které mi sedělo v žaludku, nebo čtrnáctiletý Nicky, ale také muž, který potkal dost obětí sexuálního obtěžování na to, aby poznal vzorec chování takového predátora.

„A když půjdu k soudu?“ Rychle mžikala a snažila se to všechno vstřebat.

„Můžete dostat zaplaceno, ale… také nemusíte. Nicméně i když prohrajeme, což – nic neslibuju – si nemyslím, že se stane, doufejme, že bude obezřetnější a pravděpodobně to bude mít těžší, aby mu podobné chování prošlo.“

„A když si vyberu vyrovnání?“ Zaryla zuby do spodního rtu.

„Potom vás nemohu s čistým svědomím zastupovat.“

Teď mluvil Nicky. Nedokázal jsem si představit, že bych s tímhle mužem seděl v klimatizované místnosti, probíral se čísly a nesmyslnými klauzulemi, zatímco bych věděl, že mu projde další zvěrstvo. Naklonil jsem se dopředu.

„Takže se vás zeptám znovu, paní Gispenová – peníze, nebo spravedlnost?

Zavřela oči. Když je znovu otevřela, viděl jsem, jak se jí v nich blýská.

„Spravedlnost.“

Stiskl jsem prsty míček pevněji a krevním řečištěm mi pumpoval adrenalin.

„Bude to náročné. Přinutí vás to vystoupit z vaší komfortní zóny. A tím myslím úplně ji opustit. Za předpokladu, že dokážeme překonat jejich nevyhnutelnou snahu dosáhnout zamítnutí, dostaneme se do stadia důkazního řízení, kdy jeho právníci budou vyslýchat a žádat o předložení důkazů s jediným cílem, a to vyhrabat špínu a vláčet vaše jméno bahnem stovkami různých způsobů. Budou se odehrávat výslechy mimo soudní síň a jednání o důkazech a i po tom všem váš bývalý nadřízený podá návrh na zkrácené řízení, aby se pokusil o zamítnutí případu bez soudního procesu. Bude to bolestivé, pravděpodobně se to potáhne a rozhodně to bude psychicky vyčerpávající. Na druhou stranu, až z toho vyjdete, změníte názor na lidskou rasu jako takovou.“

Cítil jsem se jako ambiciózní vysokoškolák, který si odškrtává všechny položky, než někoho dostane do postele – je dostatečně střízlivá? Dost ochotná? Je po zdravotní stránce v pořádku? Bylo důležité si vyložit naše očekávání, než začneme.

„Toho jsem si vědoma,“ odpověděla Amanda, o něco víc se v židli napřímila a zvedla bradu. „Věřte mi, že toto není unáhlená reakce ani snaha se pomstít bývalému zaměstnavateli. Chci do toho jít, pane Millere, a mám celou řadu důkazů.“

O tři a půl účtované hodiny a dva zrušené mítinky později jsem o sexuálním obtěžování Amandy Gispenové věděl dost na to, abych pochopil, že tady mám dobrou šanci. Měla spousty časových údajů a záznamů hovorů. Svědky v podobě letušky a recepční, která byla dříve tohoto roku propuštěna, a průkazné textové zprávy, ze kterých by i pornohvězda rudla až za ušima.

„Kam se to teď bude ubírat?“ zajímala se Amanda.

Rovnou do pekla, s ohledem na množství etických pravidel, která hodlám porušit.

„Zašlu vám dokument o spolupráci. Claire vám pomůže se shromažďováním všech informací a připraví podání stížnosti Komisi pro rovné pracovní příležitosti v zaměstnání.“

Amanda si prsty mačkala lem šatů. „Jsem nervózní.“

Podal jsem jí protistresový míček, jako by to bylo lesklé jablko. „To je přirozené, ale naprosto to není třeba.“

Amanda si vzala míček. Plaše ho stiskla. „Jde o to, že… Netuším, co mám čekat, jakmile to podáme.“

„Od toho máte mě. Pamatujte si, že v případě sexuálního obtěžování se můžete kdykoliv vyrovnat. Před nebo během soudního sporu, dokonce i přímo během řízení před soudem.“

„Vyrovnání opravdu není nic, co bych v tuhle chvíli zvažovala. Peníze mě nezajímají. Chci, aby trpěl.“

To chceme oba.

Kousala se do spodního rtu. „Věříte mi, že ano?“

Lidé byli vážně zvláštní. Mí klienti se mě na tohle ptali často. A přestože moje skutečná odpověď zněla, že na tom nezáleží – byl jsem na jejich straně, ať se děje cokoliv –, tak tentokrát jsem ji mohl uklidnit a i tak mluvit pravdu.

„Samozřejmě.“

U Conrada Rotha bych se nedivil ničemu. Sexuální obtěžování vypadalo, že patří k tomu, čeho je schopen.

Podala mi míček zpátky a nadechla se. Zavrtěl jsem hlavou. „Nechte si ho.“

„Děkuju, pane Millere. Nevím, co bych bez vás dělala.“

Vstal jsem a zapínal si sako. „Pohovoříme si o vašich očekáváních a já vám poskytnu svá doporučení v závislosti na důkazech.“

Amanda Gispenová vstala, jednou rukou si držela perly kolem krku a druhou se natahovala k dalšímu potřesení rukou.

„Chci, aby ten muž hnil v pekle za to, co mi udělal. Mohl mě znásilnit. Jsem si jistá, že by to i udělal, nebýt té letušky. Chci, aby věděl, že už nikdy nebude mít možnost tohle provést někomu jinému.“

„Věřte mi, paní Gispenová. Udělám všechno, co je v mé moci, abych Conrada Rotha zničil.“