Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Frank Herbert: Píseční červi Duny

Vydání třetí

Copyright © by Herbert Properties LLC 2007

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2576. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sandworms of Dune

Český překlad © 2008, 2016 a 2023 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2008-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2009-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Píseční červi Duny

Nikdy nemůžeme dostatečně vyjádřit vděk, který patří géniálnímu tvůrci této úžasné série. Tato kniha je opět věnována Franku Herbertovi, muži skvělých a významných nápadů, který byl naším mentorem, zatímco jsme psali další příběhy z fantastického vesmíru jeho Duny. Píseční červi Duny je chronologické velké finále, které si představoval, a my je s radostí konečně předkládáme milionům jeho věrných fanoušků.

PODĚKOVÁNÍ

Podobně jako u všech našich předchozích románů Duny závisela výsledná podoba rukopisu na práci spousty lidí. Rádi bychom poděkovali Patu LoBruttovi, Tomu Dohertymu a Paulu Stevensovi z nakladatelství Tor Books, Carolyn Caugheyové z Hodder & Stoughton, Catherine Sidorové, Louisi Moestovi a Dianě Jonesové z WorldFire, Inc., Kim Herbertové z Herbert Properties LLC. Byron Merritt a Mike Anderson vykonali spoustu práce na webové stránce dunenovels.com. Alex Paskie poskytl obsáhlé rady ve věci židovské filozofie a tradic a dr. Attila Torkos odvedl těžkou práci při ověřování faktů a na celistvosti díla.

K dalším našim četným pomocníkům při tvorbě nových románů Duny patří John Silbersack, Robert Gottlieb a Claire Robertsová z Trident Media Group, Richard Rubinstein, Mike Messina, John Harrison a Emily Austin-Brunsová z New Amsterdam Entertainment, Penny a Ron Merrittovi, David Merritt, Julie Herbertová, Robert Merritt, Margaux Herbertová a Theresa Shackelfordová z Herbert Properties LLC.

A jako obvykle by tyto knihy nespatřily světlo světa bez nekonečné pomoci a podpory našich manželek, Janet Herbertové a Rebekky Moestové Andersonové, a bez původního génia Franka Herberta.

Brzy poté, kdy se Ctěné matre přihnaly do Starého impéria, naučilo se benegesseritské Sesterstvo nenávidět je a bát se jich. Vetřelkyně svými hrůznými vyhlazovači zničily benegesseritské a tleilaxanské světy, planetu Riches s jejím rozsáhlým průmyslem a zbrojovkami, dokonce i samotnou Rakis.

Aby však Ctěné matre dokázaly přežít stíhání ještě vážnějšího Nepřítele, zoufale potřebovaly znalosti, kterými disponovalo jedině Sesterstvo. Pro jejich získání útočily jako vzteklé zmije, s mimořádnou krutostí bily kolem sebe.

Po bitvě u Uzlu byly obě nepřátelské skupiny násilně spojeny do nového Sesterstva, frakce se však mezi sebou dál přetahovaly o vládu a dominanci. Nesmírné plýtvání časem, talentem a krví! Skutečná hrozba přichází z vnějšku, ale my dál a dál bojujeme proti nesprávnému nepříteli.

Matka velitelka Murbella,

projev k novému Sesterstvu

Dva lidé jsou unášeni v záchranném člunu přes neprozkoumané moře. Jeden řekne: „Tamhle! Vidím nějaký ostrov. Naše nejlepší šance je přistát tam, postavit si přístřeší a čekat na záchranu.“

Druhý tvrdí: „Ne, musíme plout dál na moře a doufat, že objevíme plavební linky. Tohle je naše nejlepší šance.“ Nedokážou se dohodnout, pustí se do rvačky, člun se převrhne a oba se utopí.

Taková je lidská povaha. I kdyby v celém vesmíru zbyli jenom dva lidé, rozdělí se časem do protichůdných frakcí.

Bene Gesserit,

Příručka akolytek

Obnovením specifických gholů budujeme novou strukturu vesmíru. Znovu k nám přichází Paul Muad’Dib se svou milovanou Chani, se svou matkou lady Jessikou a synem Letem II., Božským imperátorem Duny. Postava sukovského doktora Wellingtona Yueha, jehož zrada srazila velký rod na kolena, znovu zneklidňuje a konejší zároveň. Je tu s námi i válečník a mentat Thufir Hawat, fremenský naíb Stilgar a velký planetolog Liet-Kynes. Jen si představte ty možnosti!

Takové osobnosti představují úžasnou armádu. Budeme tu genialitu potřebovat, protože čelíme nepříteli hroznějšímu, než bychom si dokázali představit.

Duncan Idaho:

Víc než jen mentat

Čekal jsem a plánoval a budoval své síly patnáct tisíc let. Vyvinuli jsme se. Nastal čas.

Omnius

JEDNADVACET LET PO ÚNIKU Z KAPITULY

Spousta lidí, které jsem dřív znala, se ještě nenarodila. Pořád mi chybějí, i když se na ně nepamatuji. Axolotlské nádrže to brzy napraví.

ghola Lady Jessicy

Na palubě toulavého nekorábu Ithaka sledovala Jessica zrození své dcery, ale pouze jako pozorovatelka. Bylo jí teprve čtrnáct let a spolu s ní se ve zdravotním středisku tísnilo mnoho dalších. Dvě benegesseritské sukovské doktorky se vedle v porodnici chystaly vyjmout malé děvčátko z axolotlské nádrže.

„Alia,“ zamumlala jedna z těch doktorek.

Nebyla do skutečná Jessičina dcera, nýbrž ghola, narozený z uchovaných buněk. Nikdo z mladých gholů na nekorábu ještě nebyl „sám sebou“. Neosvojili si nic ze svých vzpomínek, nic ze své minulosti.

Cosi se snažilo vynořit se z hloubky Jessičiny mysli, a přestože ji to obtěžovalo jako rozviklaný zub, nedokázala si vzpomenout, jak se Alia narodila poprvé. V archivech si znovu a znovu pročítala legendární záznamy od Muad’Dibových životopisců. Ale sama si vzpomenout nedokázala.

Měla jen ty představy, získané studiem: Suchý a prašný síč na Arrakis, obklíčení fremeny. Jessiku a jejího syna Paula na útěku zadržel pouštní kmen. Vévoda Leto byl mrtvý, zavražděný Harkonneny. Těhotná Jessica vypila Vodu života a navždycky tak pozměnila plod, který v sobě nosila. Od chvíle narození byla původní Alia jiná než všechny ostatní děti, naplněná prastarou moudrostí a šílenstvím, schopná napojit se na zděděné vzpomínky, aniž by musela projít melanžovou agonií. Zvrácenost!

To byla jiná Alia. Jiná doba a jiná cesta.

Jessica teď stála vedle svého gholovského „syna“ Paula, který byl o rok starší než ona sama. Paul čekal se svou milovanou fremenskou družkou Chani a devítiletým gholou, který byl zase jejich synem, Letem II. V původně namíchaných kartách života to byla Jessičina rodina.

Benegesseritský řád oživil tyto historické postavy na pomoc v boji proti hrůznému vnějšímu Nepříteli, který je stíhal. Měli tu Thufira Hawata, planetologa Lieta-Kynese, fremenského vůdce Stilgara a dokonce i nechvalně známého doktora Yueha. Po téměř desetileté přestávce v gholovském programu se teď ke skupině připojila Alia. Další budou brzy následovat. Tři zbývající axolotlské nádrže už byly těhotné novými dětmi: Gurneym Halleckem, Serenou Služebnicí a Xavierem Harkonnenem.

Duncan Idaho vyslal k Jessice tázavý pohled. Věčný Duncan se všemi svými vzpomínkami, vzkříšenými ze všech předchozích životů… Zajímalo by ji, co si myslí o tomto novém gholovském dítěti, bublině z minulosti, která vzkypěla do současné doby. Kdysi dávno byl první ghola Duncana Aliiným manželem…

Duncan, zralý muž s tmavými vlasy jako hřebíky, výborně maskoval svůj pravý věk. Vypadal přesně jako ten hrdina, popisovaný v řadě archivních záznamů, počínaje dobou Muad’Diba přes pětatřicet staletí trvající vládu Božského imperátora až do nynějška, dalších patnáct staletí poté.

Do porodní místnosti vtrhl starý rabbi, bez dechu a pozdě, doprovázený dvanáctiletým Wellingtonem Yuehem. Mladý Yueh dosud neměl na čele vytetovaný kosočtverec známé sukovské školy. Vousatý rabbi se zřejmě domníval, že toho štíhlého mladého muže dokáže uchránit před opakováním hrozných zločinů, které spáchal ve svém prvním životě.

Rabbi se teď tvářil vztekle, stejně jako pokaždé, když se ocitl v blízkosti axolotlských nádrží. Benegesseritské doktorky si ho nevšímaly, a tak svou zlost nasměroval na Sheeanu. „Po těch letech zdravého rozumu jsi to udělala zase! Kdy už se konečně poučíš a přestaneš se vysmívat bohu?“

Sheeana po svém hrozivém jasnovidném snu vyhlásila dočasné moratorium na gholovský projekt, pro nějž se od začátku nadchla. Ale nedávný zlý zážitek na planetě Psovodů, kdy je téměř chytili lovci Nepřítele, přinutil Sheeanu to rozhodnutí přehodnotit. Spousta historických a taktických zkušeností, které nabízeli oživení gholové, by se mohla stát tou největší zbraní, jakou bude nekoráb disponovat. Sheeana se rozhodla to riziko podstoupit.

Možná že nás jednoho dne Alia zachrání, pomyslela si Jessica. Nebo některý z ostatních gholů…

Sheeana pokoušela osud, provedla experiment s tímto nenarozeným gholovským dítětem tak, aby ho co nejvíce přiblížila pravé Alii. Odhadla okamžik těhotenství, kdy původní Jessica zkonzumovala Vodu života, a nařídila benegesseritským sukovským doktorkám, aby naplnily axolotlskou nádrž téměř smrtelnou dávkou koření. Nasytit jím plod. Pokusit se znovu vytvořit Zvrácenost.

Jessica se zhrozila, když se o tom dozvěděla – bylo však už příliš pozdě a nedalo se s tím nic dělat. Jak koření zaúčinkuje na to nevinné dítě? Předávkování melanží bylo něco jiného než prodělání agonie.

Jedna ze sukovských doktorek nařídila rabbimu, aby se držel mimo porodní místnost. Starý muž se zamračil, zvedl třesoucí se ruku, jako by dával požehnání bledému masu axolotlské nádrže. „Vy čarodějnice si myslíte, že tyhle nádrže už nejsou ženami, nejsou lidmi – ale toto je pořád Rebecca. Pořád zůstává dítětem mého stáda.“

„Rebecca naplnila životně důležitou potřebu,“ řekla Sheeana. „Všechny dobrovolnice věděly přesně, co dělají. Přijala svou odpovědnost. Proč to nedokážeš i ty?“

Rabbi se podrážděně obrátil k mladému muži po svém boku. „Řekni jim to ty, Yuehu. Možná že tebe budou poslouchat.“

Jessica měla dojem, že toho nažloutlého mladého gholu nádrže spíš fascinují, než rozčilují. „Coby sukovský doktor,“ řekl, „jsem porodil mnoho dětí. Ale žádné z nich takhle. Aspoň si myslím, že ne. Mé gholovské vzpomínky jsou přede mnou pořád uzavřeny, takže někdy nevím přesně.“

„A Rebecca je člověk – ne jen jakýsi biologický stroj na výrobu melanže a chov gholů. Musíš to pochopit.“ Rabbiho hlas nabíral na síle.

Yueh pokrčil rameny. „Nemůžu být úplně objektivní, protože jsem se narodil stejným způsobem. Kdybych měl zpátky svoje vzpomínky, snad bych s tebou souhlasil.“

„Nepotřebuješ původní vzpomínky, abys dokázal myslet! Umíš přece myslet , nebo ne?“

„Dítě je připraveno,“ přerušila ho jedna z doktorek. „Teď ho musíme dostat ven.“ Netrpělivě se obrátila k rabbimu. „Nech nás dělat naši práci – nebo se nádrž ještě poškodí.“

Rabbi vydal jakýsi znechucený zvuk a protlačil se ven z porodní místnosti. Yueh tam zůstal a dál se díval.

Jedna ze sukovských doktorek uvolnila pupeční šňůru od naběhlé nádrže. Její menší kolegyně to purpurově červené pouto odřízla, pak otřela kluzké dítě a zvedla malou Alii do výšky. Dítě se okamžitě dalo do hlasitého křiku, jako by se nemohlo dočkat, až se narodí. Jessica si oddechla úlevou, když slyšela ten zdravý zvuk. Prozradil jí, že tentokrát nejde o žádnou Zvrácenost. Původní novorozená Alia se údajně okamžitě rozhlížela po světě s inteligencí dospělého člověka. Tento dětský křik zněl normálně. Ale najednou ustal.

Jedna doktorka se starala o nyní prověšenou axolotlskou nádrž, zatímco druhá osušovala dítě a balila ho do deky. Jessica si nemohla pomoci, cítila, jak se jí svírá srdce, nejraději by se natáhla a vzala dítě do náruče, ale odolala tomu nutkání. Začne snad Alia najednou mluvit, pronášet slova ze zděděných vzpomínek? Dítě se ale jen rozhlíželo po zdravotním středisku a vypadalo to, že není schopno zaostřit zrak.

O Alii se už postarají jiní, podobně jako benegesseritské Sestry brávaly dívky pod svá společná křídla. První Jessica, narozená pod bedlivým dohledem odbornic na výchovu, nikdy nepoznala matku v tradičním slova smyslu. Stejně tak ji nepozná ani tato Jessica, ani Alia, ani nikdo z dalších pokusných gholovských dětí. Tato nová dcera bude vychována společně ve zdokonalené společnosti, spíš jako objekt vědecké zvídavosti než lásky.

„Jsme to ale divná rodina,“ zašeptala Jessica.

Lidé nejsou nikdy schopni naprosté přesnosti. Navzdory veškerým znalostem a zkušenostem, které jsme načerpali od nesčetných „vyslanců“, Tvarových tanečníků, nám zbyl jen zmatený obrázek. Ty chybné zprávy o lidské historii nicméně poskytují zábavný přehled o přeludech lidstva.

Erasmus:

Záznamy a analýzy, záloha 242

Přes celá desetiletí snažení myslící stroje dosud nechytily nekoráb a jeho drahocenný náklad. Počítačové všemysli to však nezabránilo vypustit svou obrovskou vyhlazovací flotilu proti zbytku lidstva.

Duncan Idaho se dál vyhýbal Omniovi a Erasmovi, kteří neustále nahazovali tachyonovou síť do nicoty a pátrali po své oběti. Ochranný závoj nekorábu mu obvykle zajišťoval neviditelnost, ale čas od času pronásledovatelé zachytili záblesky, jako když se něco schovává za křovím. Zpočátku ten lov znamenal výzvu, ale teď už začínala být všemysl zoufalá.

„Znovu jsi tu loď ztratil,“ zahřímal Omnius z reproduktorů ve stěnách centrální místnosti, nápodobě katedrály, v technologické metropoli Synchronizace.

„Chyba. Nejprve bych ji musel najít, abych ji mohl ztratit.“ Erasmus se snažil mluvit lehkovážně a přitom měnil svůj tvarokovový plášť, navracel se od masky laskavé staré ženy k obvyklejšímu vzhledu robota s platinovým povrchem.

Nad Erasmem se jako spojené kmeny stromů tyčily kovové špice a tvořily uvnitř strojní katedrály klenutou kupoli. Z aktivovaného pláště pilířů jiskřily fotony a koupaly jeho novou laboratoř ve světle. Instaloval si tu dokonce i zářivou fontánu, v níž bublala láva – byla to neužitečná dekorace, ale robot často popouštěl uzdu svému pečlivě pěstovanému uměleckému citu. „Nebuď netrpělivý. Vzpomeň na matematické předpoklady. ‚Všechno je náležitě předurčeno.‘“

„Tvoje matematické předpoklady mohou být mýty, stejně jako každé proroctví. Jak mám vědět, že jsou pravdivé?“

„Protože jsem to řekl.“

Spolu se spuštěním strojní flotily konečně započal dlouho předpovídaný Kralizec. Kralizec… Armagedon… bitva na konci vesmíru… Ragnarok… Arafel… konec časů… zahalená temnota. Byla to doba zásadní změny, kdy se celý vesmír posouvá na své kosmické ose. Lidské legendy tu zkázonosnou událost předvídaly už od úsvitu civilizace. A vskutku, lidé už prodělali několik podobných opakovaných zkáz: Služebnický džihád, džihád Paula Muad’Diba, vládu Tyrana Leta II. Erasmus zmanipuloval počítačové předpoklady, čímž probudil v Omniově mysli očekávání, a tak se mu podařilo spustit události, které přinesou další zásadní posun. Proroctví a realita – na pořadí těch věcí vážně nezáleželo.

Veškeré Erasmovy nesmírně složité výpočty, v nichž podrobil biliony dat nejsložitějším postupům, směřovaly jako ukazatel k jedinému výsledku: poslední Kwisatz Haderach – ať je to kdokoli – určí průběh událostí v závěru Kralizece. Ten předpoklad rovněž odhalil, že se dotyčný Kwisatz Haderach nachází na nekorábu. Omnius proto přirozeně chtěl, aby tato síla bojovala na jeho straně, a myslící stroje tudíž potřebovaly loď zajmout. První, kdo ovládne posledního Kwisatze Haderacha, vyhraje.

Erasmus nechápal úplně přesně, co by ten superčlověk měl udělat, až bude nalezen a zajat. Robot už dlouho studoval lidský druh, přesto byl pořád myslící stroj, kdežto Kwisatz Haderach ne. Noví Tvaroví tanečníci, kteří už dlouho pronikali mezi lidstvo a přinášeli zpět do Synchronizovaného impéria důležité informace, spadali někam doprostřed, coby hybridní biologické stroje. Erasmus a Omnius vstřebali takovou spoustu životů, ukradených Tvarovými tanečníky, že už někdy zapomínali, kdo vlastně jsou. Původní tleilaxanští Páni nepředvídali význam toho, co pomáhali vytvořit.

Nezávislý robot ale věděl, že musí pořád držet Omnia pod kontrolou. „Máme čas. Musíš nejprve dobýt celou galaxii, než budeme potřebovat Kwisatze Haderacha z paluby té lodi.“

„Jsem rád, že jsem nečekal, až se ti to povede.“

Omnius budoval své neviditelné síly celá staletí. Miliony a miliony strojních plavidel s tradičními, ale nesmírně výkonnými motory pro rychlost světla se teď hnaly kupředu a rozvinovaly se, dobývaly jednu hvězdnou soustavu za druhou. Všemysl bývala mohla využít náhradní systémy matematické navigace, které jeho Tvaroví tanečníci „věnovali“ Kosmické gildě, ale jeden prvek Holtzmanovy technologie prostě zůstával příliš nepochopitelný. Cestování zakřiveným vesmírem nepostižitelným „skokem naslepo“ vyžadovalo cosi nepopsatelně lidského. Všemysl by nikdy nepřipustila, že je z té bizarní technologie vlastně… nervózní.

Po vlně zkušebních bitev se hradba robotických válečných lodí setkala s vnější výspou planet, osídlených lidmi, a bleskurychle je zničila. Předvoj dálkově ovládaných lodí zmapoval planety před nimi a rozšířil smrtelnou biologickou nákazu, kterou vyvinul Erasmus. V době, kdy na cílový svět dorazila skutečná flotila strojních lodí, často už ani nebylo třeba podnikat vojenskou akci proti vymírajícímu obyvatelstvu. Každý bojový konflikt byl stejně důležitý, dokonce i srážky s izolovanými skupinami Ctěných matre.

Nezávislý robot prohlížel záplavy dat, které se mu vracely, aby se nějak zaměstnal. Tyto chvíle si užíval nejvíc. Bzučící transoko, které se před ním vznášelo, smetl stranou. „Pokud mi dovolíš se soustředit, Omnie, možná bych našel nějakou cestu, jak urychlit náš postup proti lidstvu.“

„Jak mám vědět, že se nedopustíš další chyby?“

„Protože důvěřuješ mým schopnostem.“

Transoko odlétlo pryč.

Zatímco strojní flotila ničila jednu lidskou planetu za druhou, vydával Erasmus další instrukce okupačním robotům. Nakažení lidé se svíjeli, zvraceli a krváceli z pórů a strojní zvědové mezitím volně prohledávali jejich databáze, sály se záznamy, knihovny a další zdroje. Tohle bylo něco jiného než informace, vytříděné z náhodných životů, které do sebe vstřebali Tvaroví tanečníci.

Díky tomu přívalu čerstvých dat si Erasmus mohl dovolit přepych stát se znovu vědcem, stejně jako kdysi dávno. Hledání vědecké pravdy bylo odjakživa pravým důvodem jeho existence. A nyní byl ten příval údajů silnější než kdy dřív. Cpal svou komplikovanou mysl syrovými fakty a historií, šťastný, že má k dispozici tolik nezpracovaných dat.

Po domnělém zničení myslících strojů před více než patnácti tisíci lety se plodní lidé rozšířili, budovali civilizace a zase je ničili. Erasma fascinovalo, jak po bitvě o Corrin založila rodina Služebníků impérium a pod jménem Corrino mu vládla deset tisíc let s několika přestávkami a mezivládími, a to všechno proto, aby pak byla přemožena fanatickým vůdcem jménem Muad’Dib.

Paul Atreides . První Kwisatz Haderach.

Zásadnější změna však vyšla od jeho syna Leta II., zvaného Božský imperátor nebo též Tyran. Další Kwisatz Haderach – unikátní hybrid člověka a písečného červa, který na pětatřicet stovek let uvalil na lidstvo drakonickou vládu. Po jeho zavraždění se lidská civilizace rozpadla.

Během Rozptylu se lidé rozlétli do vzdálených koutů galaxie, obrušovali se svým strádáním, dokud jejich nejhorší sorta – Ctěné matre – nezabloudila do rašící říše strojů…

Další poletující transoko snímalo záznamy, které si Erasmus četl. Omnius promluvil z rezonančních desek ve stěnách. „Jejich rozpory – vydávající se za fakta – mi připadají znepokojující.“

„Znepokojující možná, ale zároveň i fascinující.“ Erasmus ustoupil od hromad historických záznamů. „Jejich dějiny ukazují, jak vidí sami sebe a vesmír kolem. Ti lidé očividně potřebují někoho, kdo se zase pevně chopí vlády.“

Proč je náboženství důležité? Protože sama logika člověka nedonutí k velkým obětem. Za předpokladu náležité náboženské horlivosti se však lidé vrhnou do beznadějného rizika a ještě se budou považovat za požehnané.

Missionaria protectiva,

První učebnice

Udveří Murbelliných chladně okázalých sněmovních místností se během napjaté schůze objevili dva mužští dělníci. Pomocí suspenzorových svěráků mezi sebou táhli velikého nehybného robota. „Matko velitelko? Žádalas, abychom to sem dopravili.“

Bojový stroj byl sestaven z modrého a černého kovu, posíleného vzpěrami a překrývajícími se pláty brnění. Jeho kónická hlava obsahovala sadu senzorů a zaměřovacích soustav a čtyři ruce, poháněné motorem, byly ovinuty kabely a posíleny zbraněmi. Bojový robot utrpěl v nedávné bitvě poškození, tmavé šmouhy na objemném těle naznačovaly, kde výboje vysoké energie zničily jeho vnitřní procesory. Ta robotická stvůra byla zničená, mrtvá, poražená. Ale i ve stavu deaktivace představovala noční můru.

Murbelliny poradkyně, vyrušené z diskusí a hádek, vylekaně zíraly na ten veliký stroj. Všechny shromážděné ženy na sobě měly prosté černé elastické kombinézy nového Sesterstva, na základě zásady jednotného šatu, který nedával prostor žádným stopám původu z řad Bene Gesseritu ani Ctěných matre.

Murbella naznačila vylekaně působícím pracovníkům: „Přineste tu věc dovnitř, abychom ji viděly pokaždé, když budeme mluvit o Nepříteli. Prospěje nám připomínat si protivníka, proti kterému stojíme.“

Nehledě na pomoc suspensorů se muži potili, když namáhavě vlekli stroj do místnosti. Murbella přikráčela k obrovskému bojovému robotovi a s odporem pohlédla do jeho vyhaslých optických senzorů. Hrdě pohlédla na svou dceru. „Bašárka Idaho přivezla tento exemplář z bitvy u Duvalle.“

„Mělo se to poslat do šrotu. Nebo vyhodit do vesmíru,“ řekla Kiria, nekompromisní bývalá Ctěná matre. „Co když má ještě pořád pasivní výzvědný program?“

„Byl dokonale vyčištěn,“ prohlásila Janess Idaho. Coby nově jmenovaná velitelka vojenských sil Sesterstva se stala velice pragmatickou mladou ženou.

„Trofej, Matko velitelko?“ zeptala se Laerová, Ctihodná matka tmavé pleti, která Murbellu často tiše podporovala. „Nebo válečný zajatec?“

„Je jediný, kterého naše armáda našla nedotčeného. Vyhodily jsme do vzduchu čtyři lodě strojů, než jsme ustoupily a nechaly je zničit planetu za námi. Stačily už vypustit svou nákazu na Rontu a na Pitalu, nikdo nepřežil. Celkové ztráty obyvatelstva jdou do miliard.“

Planety Duvalle, Ronto a Pital byly nejnovějšími oběťmi dalšího postupu armády strojů skrz odlehlé systémy. Kvůli vzdálenostem a čiré síle útočících lodí byly zprávy útržkovité a často zastaralé. Uprchlíci a poslové utíkali z bojových zón a mířili z okrajů Rozptylu dovnitř.

Murbella se obrátila k deaktivovanému robotovi zády a čelem k Sestrám. „Víme, že se blíží bouře, máme tedy možnost prosté evakuace – opustit všechno, co máme. To je způsob Ctěných matre.“

Některé ze sester sebou při té poznámce trhly. Kdysi dávno Ctěné matre zvolily útěk před Nepřítelem. Po cestě drancovaly a doufaly, že zůstanou o krok před bouří. Staré impérium pro ně nebylo nic víc než hrubá barikáda, vržená proti Nepříteli. Jednoduše doufaly, že vydrží dost dlouho, aby se stačily dostat pryč.

„ Anebo můžeme zabednit okna, zesílit zdi a přečkat to. A doufat, že přežijeme.“

„Tohle není jen pouhá bouře, Matko velitelko,“ řekla Laerová. „Už teď jsou cítit následky. Uprchlíci, kteří utíkají z bitevní linie, zaplavují systémy planet druhé vlny, z nichž se všechny taky připravují na evakuaci. Lidé se nepostaví a nebudou bojovat.“

„Jako promočené krysy, které se cpou do rohu potápějícího se člunu,“ zamumlala Kiria.

„Říká jedna ze Ctěných matre, která udělala přesně totéž,“ ozvala se Janess od konce stolu. Pak se pokusila zamaskovat svou poznámku hlasitým upitím kořeněné kávy. Kiria po ní šlehla vzteklým pohledem.

„Stín, který je hluboko v naší minulosti Ctěných matre,“ řekla Murbella. „Všechny tyto problémy způsobily děvky svou arogancí a divokými sklony nejdřív jednat a až pak přemýšlet.“ Murbella se zavrtala hluboko do své mysli a do historie a jako první si tak vzpomněla, jak její dávno mrtvé sestry hloupě vyprovokovaly myslící stroje.

Kirii to pohoršilo, očividně se stále ještě spojovala se Ctěnými matre. Murbellu to znepokojovalo. „Sama jsi odhalila, proč jsou Ctěné matre to, co jsou, Matko velitelko. Potomci mučených tleilaxanských žen, neposlušných Ctihodných matek a několika Rybích mluvčích. Mají nejvyšší právo na pomstychtivost.“

„Nemají právo být hloupé!“ vyštěkla Murbella. „Bolavá minulost jim nedává právo udeřit na všechno, s čím se setkají. Nemohou utišit svoje svědomí předstíráním, že věděly, co dělají, když napadly základnu strojů a ukradly zbraně, kterým nerozuměly.“ Malinko se pousmála. „Dokonce mohu vyprávět – aniž bych to schvalovala – o jejich pomstě vůči tleilaxanským světům. Ze zděděných vzpomínek vím, co Tleilaxané provedli mým předchůdkyním… Pamatuju si, jaké je být jednou z jejich odporných axolotlských nádrží. Ale nepleťte se, takové provokativní a uboze naplánované násilí způsobilo lidské rase nezměrné potíže. A teď se podívejte, čemu čelíme!“

„Jak se můžeme posílit proti takové bouři, Matko velitelko?“ Ta otázka přišla od staré Accadiové, Ctihodné matky, která žila v archivech Kapituly. Accadiová skoro nespala a málokdy dovolila slunečním paprskům, aby se dotkly její pergamenové kůže. „Jakou máme obranu?“ Mohutný bojový robot jako by se jim z rohu místnosti, kam ho muži postavili, vysmíval.

„Máme zbraň víry. Zvlášť Sheeanu .“

„Sheeana je nám k ničemu!“ prohlásila Janess. „Její stoupenci jsou přesvědčeni, že zemřela na Rakis už před desítkami let.“ Duchovní na Rakis kdysi využili dívku, která dokázala ovládat červy. Bene Gesserit vybudoval kolem Sheeany základy církve a zničení Duny jen posloužilo vyššímu účelu Sesterstva. Po své domnělé smrti byla zachráněná dívka izolována na Kapitule, aby mohla jednoho dne s nesmírnými fanfárami „vstát z hrobu“. Ale pravá Sheeana už před více než dvaceti lety unikla spolu s Duncanem na nekorábu.

„Nemusíme mít nutně zvlášť ji. Najdeme prostě Sestry, které se jí podobají, nalíčíme je, jak bude třeba, a pozměníme jim rysy.“ Murbella si poklepala prsty na rty. „Ano, začneme s dvanácti novými Sheeanami. Rozmístíme je na uprchlické světy, protože ti uprchlíci, kteří přežili, budou naši nejcitlivější branci. Vzkříšená Sheeana se objeví všude najednou – jako mesiáš, vizionář, vůdce.“

Laerová promluvila nesmírně soudným hlasem: „Genetické testy prozradí, že tyhle podvodnice nejsou Sheeana. Jakmile lidé uvidí, že jsme se je pokusili podvést, obrátí se tvůj plán proti nám.“

Kiria si už promyslela zřejmé řešení. „Můžeme nechat ty testy provést benegesseritské doktorky – sukovské doktorky… budou pro nás lhát.“

„A nepodceňujte největší výhodu, kterou máme.“ Murbella vztáhla ruku jako žebrák, prosící o almužnu. „Lidé chtějí uvěřit. Naše missionaria protectiva vplétá mezi obyvatelstvo náboženské přesvědčení už tisíce let. Teď musíme tyto techniky využít nejen pro vlastní ochranu, ale i jako funkční zbraň, prostředek, kterým ovlivníme davy. Nebude to dál pasivní a ochranářský nástroj, ale aktivní síla. Missionaria aggressiva .“

Zdálo se, že se ostatním ženám ten nápad líbí, zvlášť Kirii. Accadiová se mračila na riduliánské krystalové archy, jako by se pokoušela objevit důmyslné odpovědi, vepsané v těch hustých znacích.

Murbella střelila po robotovi vzdorným pohledem. „Těch dvanáct Sheean s sebou ponese koření z našich skladišť. Každá z nich bude během svých projevů rozdávat spousty melanže. Bude říkat, že jí Šajtán ve snu prozradil, že koření bude zase brzy proudit. Přestože byla Rakis vypálena jako Sodoma a Gomora, objeví se spousta nových Dun. Sheeana jim to slíbí.“ Před lety byly skupiny Ctihodných matek vyslány do tajného Rozptylu, vzaly si lodě a nanejvýš důležité písečné pstruhy, aby osídlily další planety a vytvořily pro červy nové pouštní světy.

„Falešná proroctví a zjevení mesiáše. To už tu bylo,“ řekla Kiria znuděně. „Vysvětli, jak nám to prospěje.“

Murbella jí věnovala promyšlený úsměv. „Využíváme pověr, které začnou bujet. Lidé věří, že musejí snést dobu utrpení. Ten cyklus je starý jako nejstarší víry, objevil se dávno před prvním velkým hnutím nebo zensunnitským hadždžem. My přizpůsobujeme víru vlastním účelům. Myslící stroje jsou ten velký ďábel, kterého musíme porazit, než bude moci lidstvo sklidit svou odměnu.“

Obrátila se k letité Matce archivářce a řekla: „Accadiová, přečti všechno, co objevíš o Služebnickém džihádu a o tom, jak Serena Služebnice vedla své síly. Totéž o Paulu Muad’Dibovi. Můžeme dokonce říct, že nás na tohle začal připravovat Tyran. Studuj jeho zápisky a vybírej z kontextu útržky, které podpoří naši myšlenku, aby se lidé přesvědčili, že tento konečný univerzální konflikt byl po celou dobu předvídán: Kralizec . Pokud uvěří proroctví, budou bojovat ještě dlouho potom, co odumřou veškeré racionální naděje.“

Naznačila ženám, aby se vydaly po své práci. „Mezitím jsem zařídila schůzku s Iksany a s Gildou. Protože je Riches zničen, budu požadovat, aby věnovali své výrobní kapacity našemu válečnému úsilí. Potřebujeme každý kousek odporu, jaký dokáže dát lidská rasa dohromady.“

Accadiová se na odchodu zeptala: „A co když se ukáže, že jsou ta stará proroctví pravdivá? Co když je tohle opravdu konec časů?“

„Pak je naše úsilí ještě oprávněnější. A pořád bojujeme. Víc dělat nemůžeme.“ Murbella se obrátila k robotovi a řekla mu, jako by ji pořád ještě mohl slyšet: „A tak vás porazíme.“

Jsem opatrovník tajných znalostí a nesčetných tajemství. Nikdy se nedozvíš to, co vím já! Litoval bych tě, kdybys nebyl bezvěrec.

Přízrak v šaríjatské škole,

apokryfický tleilaxanský rukopis

Nikdo z cestujících v obrovském gildovním maxitrajleru nikdy neuhodl, co dělají kormidelník a jeho zajatý tleilaxanský Pán přímo jim pod nosem.

Benegesseritské čarodějnice držely pomocí zásob melanže Kosmickou gildu v hrsti a nutily ji volit drastické alternativy. Frakce kormidelníků, která stála před vyhynutím z nedostatku melanže, pobízela Waffa, aby rychleji dokončil svůj úkol. I tleilaxanský Pán cítil potřebu spěchat, protože sám čelil zániku, i když z jiných důvodů.

Waff se obrátil zády k soustavě čoček a tajně spolkl další dávku melanže. Skořicový prášek se poskytoval přísně jen pro vědecké účely. Přenesl si tu štiplavou látku na rty a na jazyk a v extázi zavřel oči. Takové malé množství – pouhá ochutnávka – by dnes stačilo na koupi domu na nějaké koloniální planetě! Tleilaxanský Pán cítil, jak mu do bolavého těla znovu proudí energie. Edrik by mu tu špetku melanže, která mu umožní jasněji myslet, neupřel.

Tleilaxanští Páni obvykle žili od těla k tělu v řetězci gholovské nesmrtelnosti. Trpělivosti a dlouhodobému plánování se naučili z Velké víry. Cožpak sám Boží posel nežil tři a půl tisíciletí? Růst tohoto Waffa v axolotlské nádrži však urychlily zakázané postupy. Buňky těla se propalovaly jeho existencí jako plameny lesem, dohnaly ho od dětství k dospělosti za pouhých několik let. Waffova paměť se vrátila v nedokonalé podobě, přinesla zpátky jen zlomky jeho minulého života a znalostí.

Když Waff unikl Ctěným matre, byl nucen uchýlit se k frakci kormidelníků. Edrik a jeho druhové přece původně financovali jeho gholovské vzkříšení, proč je tedy nepožádat o útočiště? Malý mužík si sice nevzpomínal, jak vyrobit melanž v axolotlských nádržích, prohlašoval však, že zvládne nemožné – přivede zpátky domněle vyhlazené písečné červy. A to bylo mnohem působivější a potřebnější řešení.

Edrik mu v izolované laboratoři na maxitrajleru zajistil veškeré výzkumné nástroje, technické vybavení a syrový genetický materiál, který by mohl potřebovat. Waff dělal, co po něm kormidelníci chtěli. Oživení těch úžasných červů, kteří byli vyhlazeni na Rakis, nabízelo možnost výroby koření a současně i vzkříšení Proroka.

Musím to dokázat! Neúspěch se nepřipouští.

Vzhledem ke své urychlené dospělosti mohl být Waff na vrcholu – za nejpevnějšího zdraví, nejbystřejší mysli – už jenom nedlouhou dobu. Než nastoupí nevyhnutelně rychlá degenerace, musí toho ještě hodně vykonat. Ta nesmírná odpovědnost ho popoháněla.

Soustřeď se, soustřeď se!

Vylezl si na stoličku a nahlédl do nádrže s plaskleněnými stěnami, plné písku ze samotné Rakis. Duny . Ta planeta měla takový náboženský význam, že se poutníci, kteří si nemohli dovolit meziplanetární výpravu, spokojovali s upomínkami, fragmenty kamenů, odlomených z ruin původního Muad’Dibova paláce, nebo kousky látky s vyšitými rčeními Leta II. I ten nejubožejší ze zbožných následovníků chtěl mít vzorek písku z Rakis, aby si jím mohl poprášit prsty a představovat si, že je tak blíž Rozdělenému bohu. Kormidelníci získali stovky krychlových metrů autentického písku z Rakis. I když se dalo pochybovat, že by původ zrnek mohl nějak ovlivnit testy s písečným červem, Waff se raději předem vyhnul všem sporným faktorům.

Naklonil se nad otevřenou nádobu, nashromáždil v ústech sliny a nechal dlouhou kapku klesnout do měkkého písku. Pod jeho povrchem se jako pirani v akváriu pohnuly nějaké tvary, hemžily se, aby ukořistily tu pronikající vlhkost. Kdysi dávno a jinde bylo odplivnutí – sdílení osobní vody – znamením respektu mezi fremeny. Waff to použil, aby přivedl písečného pstruha na povrch.

Malí tvůrci. Exempláře písečných pstruhů, ještě mnohem drahocennější než písek Duny.

Před lety zachytila Gilda tajnou benegesseritskou loď, která ve svém nákladním prostoru vezla písečného pstruha. Čarodějnice na její palubě odmítly objasnit svou misi, a tak do jedné přišly o život, jejich pstruh byl zabaven a Kapitula se nic nedozvěděla.

Jakmile Waff zjistil, že Gilda vlastní vývojové stadium písečného červa, vyžádal si ho ke své práci. I když si nedokázal vzpomenout, jak v axolotlské nádrži vytvořit melanž, tento experiment měl mnohem větší potenciál. Oživením červů může nejen vrátit zpátky koření, ale i Proroka samotného!

Beze strachu z písečného pstruha sáhl malou rukou do akvária. Popadl jednoho z kožnatých tvorů za okraj a vytáhl plácajícího se živočicha z písku ven. Písečný pstruh vycítil vlhkost Waffova potu a obalil se mu kolem prstů, dlaně a kloubů. Waff dloubal a rýpal do měkkého povrchu a formoval jeho okraje.

„Jaká pro mě máš tajemství, malý písečný pstruhu?“ Zaťal ruku do pěsti a tvor kolem ní zformoval jakousi rosolovitou rukavici. Waff cítil, jak mu vysychá kůže.

Došel i se pstruhem k prázdnému výzkumnému stolu a vytáhl širokou a hlubokou misku. Pokusil se stáhnout si písečného červa z kloubů, ale pokaždé, když membránu odtáhl, přilnula mu zpět na kůži. Teď už přímo cítil, jak mu ruka vysychá. Vylil do misky kádinku čisté vody. Pstruh se dal zlákat větším množstvím tekutiny a rychle do ní žbluňkl.

Voda byla pro písečné červy smrtelný jed, ne však pro mladší písečné pstruhy, jejich larvální stadium. Tento primitivní tvor měl od základu jiné biochemické složení, dokud neprošel proměnou do své dospělé podoby. Takový paradox. Jak může být jedno stadium životního cyklu tak lačně přitahováno k vodě, kdežto pozdější fázi voda zabíjí?

Waff si protáhl prsty, aby se zbavil toho nepřirozeného suchého pocitu. Fascinovalo ho, jak exemplář pstruha pohlcuje vodu. Larva instinktivně hromadila vlhkost, aby mohla vytvořit dokonale suché prostředí pro dospělého. Ze vzpomínek z předchozího života, které Waffovi zůstaly, věděl o starých tleilaxanských experimentech přestěhování a ovládání červů. Standardní pokusy transplantovat plně vzrostlé červy na suché planety pokaždé ztroskotaly. Dokonce i ty nejextrémnější vzdálené krajiny měly příliš mnoho vlhkosti na to, aby mohly hostit tak křehkou – vážně křehkou? – životní formu, jako byli červi.

Teď měl ale jiný nápad. Místo proměny planet by možná mohl pozměnit samotné červy v jejich nevyzrálém stadiu, pomoci jim v adaptaci. Tleilaxané rozuměli božskému jazyku a jejich genetický génius už mnohokrát dokázal nemožné. Cožpak nebyl Leto II. Božský prorok? Je Waffovou povinností přivést ho zpátky.

Plán a chromozomální mechanismus se zdály být jednoduché. V určitém bodu vývoje písečného pstruha měnil jistý spouštěcí mechanismus chemickou reakci toho tvora vůči látce tak prosté, jako je voda. Kdyby tak jen dokázal ten mechanismus najít a zablokovat, pokračoval by písečný pstruh v dospívání, ale bez oné smrtelné averze k vodě. To by tedy byl skutečný zázrak!

Ale pokud se housence zabrání spříst si kokon, promění se vůbec v nádherného motýla? Vážně bude muset být velice opatrný.

Pokud rozuměl tomu, co čarodějnice provedly na Kapitule, pak objevily cestu, jak vypustit písečného pstruha do prostředí planety – domovského světa Bene Gesseritu. Jakmile se tam písečný pstruh ocitl, začal se množit a zahájil nezastavitelný proces ničení (či přetváření?) celého ekosystému. Z úrodné planety na vyprahlou pustinu. Nakonec ten svět promění v úplnou poušť, kde mohou přežít a znovu se zrodit píseční červi.

Následovaly další a další otázky, jedna za druhou. Proč ty uprchlé benegesseritské Sestry vezly na palubě své uprchlické lodi vzorky písečného pstruha? Pokoušely se je snad dopravit na jiné světy a tak vytvořit další pouštní planety? Domov pro další červy? Takový plán by vyžadoval velice intenzivní úsilí, uskutečnění by si vyžádalo celá desetiletí a likvidaci původního života na planetě. Neefektivní.

Waff měl mnohem přímější řešení. Kdyby dokázal vyvinout odrůdu písečného červa, která by snášela vodu, dokonce by v ní prospívala, mohli by se ti tvorové přesadit na nesčetné planety, kde by rychle rostli a množili se! Nemuseli by přetvořit prostředí celé planety, než by začali vyrábět melanž. Už jen to by uspořilo desetiletí, která se Waffovi prostě nedostávala. Jeho modifikovaní červi by produkovali tolik koření, kolik by gildovní navigátoři chtěli – a posloužili by také Waffovým účelům.

Pomoz mi, Proroku!

Exemplář písečného pstruha absorboval všechnu vodu v misce a teď se zvolna pohyboval na dně a po stranách a zkoumal hranice. Waff si přinesl na laboratorní stůl výzkumné nástroje a chemikálie – alkoholy, kyseliny a oheň, zařízení na odběr vzorků.

První řez byl nejtěžší. Pak začal pracovat na beztvarém svíjejícím se tvorovi, aby odhalil jeho genetická tajemství, jak jen to dokáže.

Měl nejlepší analyzátory DNA a přístroje na genetickou sekvenci, jaké Gilda dokázala sehnat… byly vážně moc dobré. Písečnému pstruhovi trvalo dlouho, než zemřel, ale Waff byl přesvědčený, že to Prorokovi vadit nebude.

Z pórů se mi line puch. Hnusný odér zániku.

Scytale,

poslední známý tleilaxanský Pán

Malé dítě se šedou pletí se ustaraně podívalo na svůj starší, ale identický protějšek. „Tohle je zakázaná oblast. Bašár se na nás bude moc zlobit.“

Starší Scytale se zamračil. Zklamalo ho, že dítě s tak úchvatným osudem může být tolik bojácné. „Ti lidé nemají žádnou pravomoc vnucovat mi svá pravidla – žádné mé verzi!“ Navzdory rokům příprav, instruktáže a naléhání si Scytale uvědomoval, že ten gholovský chlapec pořád nechápe, kdo je. Tleilaxanský Pán se rozkašlal a škubl sebou, neschopen potlačit své fyzické problémy. „Musíš v sobě probudit genetické vzpomínky, než bude příliš pozdě!“

Dítě šlo po zešeřelé chodbě za svým starším já, jehož kroky byly příliš roztřesené, než aby se to dalo zakrýt. Degenerující Scytale se tu a tam potřeboval opřít o svého dvanáctiletého „syna“. Každý den, každá lekce by toho mladšího měla přivést blíž ke kýženému bodu, kdy se uvolní jeho vtištěné vzpomínky. Pak si starý Scytale bude moci dovolit zemřít.

Před lety byl přinucen nabídnout svůj jediný vyjednávací trumf – tajnou skrýš cenného buněčného materiálu – a podplatit tak čarodějnice. Scytale měl vztek, že se dostal do takové pozice. Sheeana mu však slíbila, že oplátkou za buňky hrdinů z minulosti mu umožní využít axolotlské nádrže k vypěstování nové verze jeho samotného. Doufal, že k tomu nedošlo příliš pozdě.

Teď už celé roky se každý den a každou větou zvyšoval tlak na mladého Scytalea. Jeho „otec“, oběť plánovaného buněčného zastarávání, pochyboval, že mu zbývá ještě rok do úplného zhroucení. Pokud chlapec brzy, velmi brzy nezíská jeho vzpomínky, budou ztraceny všechny znalosti Tleilaxanů. Starý Scytale sebou škubl, jen když na tu hrůznou možnost pomyslel. Trápilo ho to mnohem víc než jakákoli fyzická bolest.

Dosáhli jedné z neobývaných nižších úrovní, kde v prázdných prostorách lodi zůstala nepovšimnuta testovací kabina. „Využiju toto póvindá učební zařízení, abych ti ukázal, jaký život zamýšlel bůh pro Tleilaxany.“ Stěny byly hladké a oblé, světelné panely vyladěny na matně oranžové světlo. Vypadalo to, že místnost je plná těhotných děloh, kulatých, ochablých, bezduchých – takhle měly ženy sloužit skutečně civilizované společnosti.

Scytale se při tom pohledu usmál, zatímco chlapec se zachmuřeně rozhlížel kolem. „Axolotlské nádrže. Je jich tolik! Odkud se všechny vzaly?“

„Jsou to jenom holografické projekce.“ Vysoce kvalitní simulace zahrnovala i napodobeninu zvuku nádrží a pachy chemikálií, dezinfekce a léčiv. „Bohužel.“

Scytale tam stál, obklopen těmi skvostnými obrazy, a srdce ho bolelo z toho, jak rád by viděl domov, který mu tolik chyběl, domov, který byl teď naprosto zničen. Před lety, než směl znovu vstoupit do posvátného Bandalongu, musel Scytale stejně jako všichni Tleilaxané pokaždé podstoupit zdlouhavý očistný proces. Od té doby, co ho Ctěné matre přinutily uprchnout jen s holým životem a několika poklady k vyjednávání, pokoušel se dodržovat rituály a praktiky, jak jen to šlo – náruživě je učil i mladého gholu – ale byly tu jisté hranice. Scytale se už dlouho necítil náležitě čistý. Věděl však, že to bůh pochopí.

„Takhle dřív vypadala typická chovná komora. Prohlédni si ji. Vstřebej ji. Připomeň si, jak věci fungovaly, jak měly fungovat. Vytvořil jsem tyto obrazy ze svých vzpomínek a v tobě jsou stejné vzpomínky. Najdi je.“

Scytale opakoval stejnou věc pořád a pořád dokola, vtloukal ji do dítěte. Jeho mladší verze byla dobrým studentem, velice inteligentním. Chlapec věděl všechny informace z bezmyšlenkovitého učení, ale neznal je ze své duše.

Sheeana a ostatní čarodějky nepochopily nezměrnost kritické situace, které čelil, nebo jim to snad bylo jedno. Benegesseriťanky moc nerozuměly nuancím oživení gholovských vzpomínek, nedokázaly poznat tu chvíli, kdy je ghola dokonale připraven… ale Scytale už možná nemá ten luxus dál čekat. Dítě je rozhodně dost staré. Mělo by se probudit! Chlapec brzy zůstane jediným zbylým Tleilaxanem a nezbude nikdo, kdo by v něm probudil vzpomínky.

Mladý Scytale si prohlížel řady chovných nádrží a tvář se mu plnila úžasem a posvátnou hrůzou. Chlapec to do sebe všechno nasával. Výborně . „Ta nádrž ve druhé řadě, ta dala život mně,“ řekl. „Sesterstvo ji nazývá Rebecca.“

„Nádrž nemá jméno. Není to osoba a nikdy nebyla. I když ještě mohla mluvit, byla to jenom žena. My Tleilaxané nikdy nádrže nepojmenováváme, ani ženy, které je předcházely.“

Scytale rozšířil projekci a proměnil stěny do obrazu rozsáhlého chovného domu s jedním tankem za druhým. Venku bylo vidět špičky věží a ulice Bandalongu. Tyto vizuální narážky by měly stačit, ale Scytale by stejně nejraději dodal další smyslové detaily, ženské reprodukční pachy, dojem slunečního světla domova, konejšivé pozadí nesčetných Tleilaxanů, naplňujících ulice, budovy a chrámy.

Cítil se bolavě osamělý.

„Neměl bych být ještě naživu a stát tu před tebou. Obtěžuje mě, že jsem starý a bolavý a tělo mi vypovídá službu. Kehl skutečných Pánů by mě už dávno podrobil euthanasii a nechal mě žít dál v čerstvém gholovském těle. Ale tohle nejsou správné časy.“

„Tohle nejsou správné časy,“ opakoval chlapec a ustoupil skrz jeden z detailních holoobrazů. „Musíš dělat věci, které bys jinak nestrpěl. Musíš nasazovat silné prostředky, aby ses udržel naživu tak dlouho, než mě probudíš. Slibuji ti celým svým srdcem, že se stanu Scytalem. Dřív než bude příliš pozdě.“

Proces probouzení gholy nebyl jednoduchý ani rychlý. Rok za rokem nasazoval Scytale na chlapce tlaky, připomínky, duševní zvraty. Každá lekce a každý požadavek se na sebe vršily jako kameny na hromadu, výš a výš. Dřív nebo později jich bude tolik, že ta nestabilní hromada spustí lavinu. A jenom bůh a jeho Prorok mohou vědět, který malý oblázek vzpomínek způsobí, že se bariéra zřítí.

Chlapec pozoroval, jak se jeho mentorovi střídají ve tváři různé nálady. Nevěděl, co by jiného udělal, a tak ocitoval konejšivou lekci z katechismu. „Když se člověk střetne s beznadějnou volbou, musí si vždycky vybrat cestu Velké víry. Bůh vede ty, kdo si přejí být vedeni.“

Tato myšlenka jako by spotřebovala zbytek Scytaleovy energie. Zhroutil se na nejbližší židli v simulační místnosti a pokoušel se sebrat sílu. Když k němu ghola přispěchal, Scytale pohladil své alternativní já po tmavých vlasech. „Jsi mladý, možná příliš mladý.“

Chlapec položil starému muži konejšivě ruku na rameno. „Zkusím to – slibuji. Budu pracovat tak tvrdě, jak jen dokážu.“ Pevně zavřel oči a zdálo se, že tlačí sám na sebe, jako by zápasil s nějakými nepostižitelnými zdmi ve svém mozku. Nakonec tu snahu vzdal a jen těžce oddechoval.

Starší Scytale se cítil sklíčeně. Nasadil už všechny techniky, které znal, aby posunul tohoto gholu k okraji. Krize, paradox, nepolevující zoufalství. Ale sám to pociťoval víc než ten chlapec. Klinické znalosti prostě nedostačovaly.

Čarodějnice nasadily nějaký sexuální trik, aby probudily bašára Milese Tega, když bylo jeho gholovi jen deset let. Scytaleův následník byl už o dva roky starší. Nesnesl však pomyšlení, že by benegesseritské ženy využily svá těla ke zlomení tohoto chlapce. Scytale už toho obětoval spoustu, prodal většinu duše za záblesk naděje na budoucnost své rasy. Sám Prorok by se k němu znechuceně obrátil zády. To ne!

Scytale si složil hlavu do rukou. „Jsi vadný ghola. Měl jsem tvůj plod zahodit a začít před dvanácti lety znova!“

Chlapcův hlas zněl drsně, jako když se rve látka. „Soustředím se a vytlačím své vzpomínky z buněk ven!“

Tleilaxanský Pán cítil, jak ho tíží smutné vyčerpání. „Je to instinktivní, ne intelektuální proces. Musí tě to zasáhnout samo. Pokud se ti vzpomínky nevrátí, jsi pro mě k ničemu. Proč bych tě měl nechávat žít?“

Chlapec viditelně bojoval, ale Scytale nepozoroval žádný záblesk úžasu a úlevy, žádný náhlý nápor životních zkušeností. Oba Tleilaxané páchli neúspěchem. Scytale s každou ubíhající chvílí cítil, jak víc a víc umírá.

Osud naší rasy závisí na činech pochybného souboru ztracených existencí.

Z benegesseritské studie o stavu lidstva

Baron Vladimir Harkonnen se ve svém druhém životě zařídil dobře. Probuzený ghola v pouhých sedmnácti letech velel rozlehlému hradu, plnému starožitných památek, a družině služebníků, kteří plnili každý jeho rozmar. A co bylo ještě lepší, šlo o hrad Caladan, sídlo rodu Atreidů. Seděl na vysokém trůně, vyzdobeném černými drahokamy, a rozhlížel se po velké audienční síni, zatímco služebníci spěchali za svými povinnostmi. Pompa a majestát, veškerá výbava, jakou si Harkonnen zaslouží.

Navzdory tomu, jak to vypadalo, však měl ghola barona jen pramalou skutečnou moc a věděl to. Myriáda Tvarových tanečníků ho vytvořila ke specifickému účelu a nehledě na jeho probuzené vzpomínky se jim dařilo držet ho na krátké uzdě. Příliš mnoho důležitých otázek zůstávalo nezodpovězeno, příliš mnoho bylo mimo jeho kontrolu. To se mu nelíbilo.

Vypadali, že mají mnohem větší zájem o mladého gholu Paula Atreida – o toho, kterého nazývali „Paolo“. Ten byl jejich skutečný poklad. Tvarový tanečník Khrone prohlásil, že tato planeta a obnovený hrad existují jen z jediného důvodu, a tím je spuštění Paolových vzpomínek. Baron byl v té „záležitosti Kwisatze Haderacha“ jen prostředek druhořadého významu.

Nesnášel za to toho atreidského spratka. Chlapci bylo teprve osm let a pořád se měl od svého mentora co učit, i když baron dosud neodhadl, co Tvaroví tanečníci doopravdy chtějí.

„Připrav ho a vychovej ho. Postarej se, aby byl připraven na svůj osud,“ řekl Khrone. „Je jistá potřeba, kterou musí naplnit.“

Jistá potřeba . Ale jaká ?

Jsi jeho děda, ozval se ten otravný Aliin hlas v baronově hlavě. Dobře se o něj starej . Ta malá holka ho neustále popichovala. Byla tam od chvíle, kdy se mu vrátily vzpomínky, čekala na něj v jeho mysli. Její hlas ještě dětsky šišlal, přesně jako zněl tehdy, když ho zabila tou otrávenou jehlou gom džabbárem.

„Radši bych se postaral o tebe, ty malá Zvrácenosti!“ zařval. „Zmáčkl ti krk, zakroutil hlavou – jednou, dvakrát, třikrát! Nechal tu tvoji malou křehkou lebku prasknout! Ha!“

Ale to je tvoje lebka, drahý barone.

Přitiskl si ruce na spánky. „Nech mě být!“

Služebníci, kteří v pokoji se svým pánem nikoho neviděli, na něj stísněně pohlíželi. Baron zuřil a zhroutil se ve svém lesknoucím se černém křesle dozadu. Aliin hlas, který se ho už dost natrápil a nazlobil, ještě jednou škádlivě zašeptal jeho jméno a pak se vytratil.

Právě v tu chvíli vešel do místnosti veselý a namyšlený Paolo, následovaný doprovodem hermafroditických Tvarových tanečníků, kteří mu dělali ochránce. Dítě kolem sebe šířilo takovou sebedůvěru, až to barona fascinovalo i zneklidňovalo zároveň.

Baron Vladimir Harkonnen a tento další Paul Atreides byli neoddělitelně spojení, současně k sobě přitahováni a odpuzováni od sebe jako dva silné magnety. Poté co se baronovi vrátily vzpomínky a on dostatečně pochopil, kdo je, byl na Caladan přiveden Paolo a předán do baronovy něžné péče… s hrozivým varováním, aby se mu nepřihodilo nic špatného.

Baron ze svého vysokého černého křesla zle zíral dolů na to domýšlivé mládě. Proč je Paolo tak zvláštní? Co je to „záležitost Kwisatze Haderacha“? Co ten Atreides ví?

Nějakou dobu byl Paolo citlivý, přemýšlivý a dokonce starostlivý. Měl těžko odstranitelné rysy vrozené dobroty, které se baron pilně snažil vymazat. Při dostatku času a tvrdého výcviku by dokázal vyléčit i to čestné atreidské jádro, tím si byl jistý. Tohle Paola připraví na jeho osud! Přestože chlapec ještě tu a tam vzdoroval jeho činům, udělal značné pokroky.

Paolo se drze zastavil přímo před podiem. Jeden z bezpohlavních Tvarových tanečníků vložil chlapci do rukou starožitnou ruční zbraň.

Baron se vztekle předklonil, aby lépe viděl. „To je zbraň z mých osobních sbírek? Říkal jsem ti, abys na ně nesahal.“

„Je to památka rodu Atreidů, takže jsem oprávněn ji použít. Metač disků, který kdysi nosila moje sestra Alia, podle štítku.“

Baron se posunul na trůně, nervózní z toho, že má tak blízko sebe nabitou zbraň.

„Je to jenom ženská zbraň.“

Baron v mohutných černých opěradlech trůnu tajně uchovával vlastní zbraně, z nichž by každá dokázala chlapce lehce proměnit v mastný flek – hmm, čerstvý materiál pro vypěstování dalšího gholy, pomyslel si. „Přesto je to hodnotná relikvie a já nechci, aby ji nějaké nedbalé děcko zničilo.“

„Já ji nezničím.“ Paolo se tvářil vážně. „Mám úctu k výrobkům, které užívali mí předkové.“

Baron v obavách, aby chlapec neuvažoval příliš daleko, vstal. „Nevezmeme ji tedy ven, Paolo? Co kdybychom vyzkoušeli, jak funguje?“ Shovívavě ho poplácal po rameni. „A pak si můžeme zabít něco holýma rukama, jako jsme to dělali s honicími psy a fretkami.“

Paolo vypadal nejistě. „Možná jindy.“

Baron ho přesto hnal ven z trůnní místnosti. „Zbavme se těch hlučných racků kolem hromad hnoje. Už jsem se ti zmínil, jak moc mi připomínáš Feyda? Rozkošného Feyda.“

„Nejednou.“

Za dohledu Tvarových tanečníků strávili následující dvě hodiny u hradních hromad odpadků a střídavě stříleli metačem disků po chraptivých ptácích. Racci, nedbalí nebezpečí, slétali dolů a pokřikovali na sebe, prali se o sousta smetí, skropeného deštěm. Paolo vystřelil, po něm baron. Zbraň i přes své stáří fungovala docela přesně. Každý vířící tenoučký disk rozsekal ptáka na krvavé maso a volná pírka. Přeživší rackové se pak handrkovali o čerstvé maso.

Společně zabili čtrnáct ptáků, i když se baronovi nedařilo ani zdaleka tak dobře jako dítěti, které mělo pro chladnokrevnou střelbu docela vlohy. Baron zvedl diskovou zbraň a pečlivě zamířil. V tu chvíli se mu v hlavě zase rozezněl ten otravný dívčí hlas. To není moje zbraň, abys věděl.

Vystřelil a zdaleka minul. Alia se zahihňala.

„Co tím myslíš, že není tvoje?“ Ignoroval Paolův popletený pohled, když si od něj přebíral zbraň na další kolo.

Je to padělek. Nikdy jsem takový metač disků neměla.

„Nech mě samotného.“

„S kým to mluvíš?“ zeptal se Paolo.

Baron si sáhl do kapsy a nabídl Paolovi několik kapslí s oranží, náhradou melanže. Ten je poslušně přijal. Baron si od chlapce vzal zpátky zbraň. „Nebuď směšná. Když mi ji ten obchodník se starožitnostmi prodával, dodal s ní i certifikát pravosti a dokumentaci.“

Dědečku, neměl by ses nechat tak lehce ošidit! Moje zbraň střílela větší disky. Tohle je levná imitace a nemá ani na trupu značku výrobce jako originál.

Studoval ozdobně vyřezávané držadlo, obrátil si zbraň k tváři, pak se podíval na hlaveň. Žádné značky tam nebyly. „A co moje další věci, předměty, které měly patřit Jessice a vévodu Letovi?“

Některé jsou pravé, některé ne. Nechám to na tobě, abys sám poznal, která je která. Ten starožitník znal šlechticovu slabost pro nákupy historických artefaktů a jistě se brzy na Caladan vrátí. Nikdo si nebude dělat z barona blázny! Ghola barona se rozhodl, že příští setkání nebude tak docela srdečné. Položí mu pár nepříjemných otázek. Aliin hlas se vytratil. Byl rád, že mu v hlavě na chvíli zavládl klid.

Paolo spolkl dvě kapsle oranže. Když náhrada melanže začala účinkovat, klesl chlapec na kolena a vzhlédl blaženě k nebi. „Vidím ve své budoucnosti velké vítězství! Držím nůž, z něhož odkapává krev. Stojím nad svým nepřítelem… nad sebou samým.“ Zamračil se, pak se zase rozzářil a zvolal: „Já jsem Kwisatz Haderach!“ Pak Paolo vydal hrůzostrašný výkřik. „Ne… teď vidím sám sebe, jak umírám na zemi, vykrvácím. Ale jak je to možné, když jsem Kwisatz Haderach? Jak je to možné?“

Nejbližší Tvarový tanečník ožil. „Máme nařízeno sledovat známky jasnozřivosti. Musíme okamžitě uvědomit Khronea.“

Jasnozřivost? pomyslel si baron. Nebo šílenství?

Duch Alie se v jeho mozku rozesmál.

O několik dní později kráčel baron po vršku útesu a vyhlížel na moře. Caladan ještě nedosáhl nádherně špinavé průmyslové výkonnosti jeho milované Giedi Primy, ale baron už alespoň nechal vydláždit zahrady v okolí hradu. Nenáviděl květiny se všemi jejich pestrými barvami, z nichž bolely oči, a s nepříjemnými vůněmi. Mnohem raději měl aroma kouře továren. Velice toužil proměnit Caladan na další Giedi Primu. Pokrok byl mnohem důležitější než všechny ty nesrozumitelné plány, které měli Tvaroví tanečníci s mladým Paolem.

Nejnižší patro restaurovaného hradu, kde by si byly jiné velkorody zařídily prostory pro „donucovací činnosti“, využíval rod Atreidů jako sklady potravin, vinný sklep a bezpečnostní kryt. Baron tam coby tradičnější šlechtic instaloval žalář, výslechové místnosti a dobře vybavenou mučírnu. Měl v tom patře i společenskou místnost, kam si často vodil mladé chlapce z rybářské vesnice.

Stopy rodu Atreidů nemůžeš odstranit takovými kosmetickými změnami, dědečku, prohlásil otravný hlas Alie. Mně se víc líbil starý hrad .

„Drž hubu, ty ďáblovo děcko! Stejně jsi tu v životě nebyla.“

Jakpak by ne, navštívila jsem domov svých předků, když tu žila moje matka, když byl Muad’Dib imperátorem a jeho džihád stříkal krev po hvězdných soustavách. Nepamatuješ se, dědečku? Nebo jsi tehdy nebyl v mojí hlavě?

„Kéž bys nebyla uvnitř té mé. Narodil jsem se dřív než ty! Nemůžu mít v sobě tvoje vzpomínky. Ty jsi Zvrácenost!“

Alia se zasmála zvlášť protivným způsobem. Ano, dědečku. To jsem, a jsem ještě mnohem víc. Možná proto mám moc být v tobě. Nebo jsi možná jenom vadný – naprostý blázen. Zvážil jsi tu možnost, že si mě třeba jenom představuješ? To si myslí všichni ostatní .

Přispěchali sluhové a letmými pohledy si ho s obavami měřili. V tu chvíli si baron všiml pozemního auta, zdolávajícího příkrou silnici od přístavu. „Á, tady je náš host.“ Navzdory Aliině dotěrnosti to nakonec ještě bude zábavný den.

Když vozidlo zastavilo, vystoupil ze zadního oddílu vysoký muž a vydal se kupředu kolem soch velkých Harkonnenů, které nechal baron vztyčit v posledních letech. Za obchodníkem se starožitnostmi se vznášela suspensorová platforma s jeho zbožím.

Co s ním máš v plánu, dědečku?

„Víš sakra dobře, k čemu se chystám.“ Baron si vysoko na hradbách zamnul ruce škodolibým očekáváním. „Buď pro změnu na chvíli užitečná, Zvrácenosti.“ Alia se zahihňala, ale znělo to, jako by se vysmívala jemu .

Baron pospíchal dolů a ustaraně vyhlížející domácí sluha mezitím doprovodil návštěvníka dovnitř. Šaj Vendee byl starožitník a vždycky s potěšením navštěvoval jednoho ze svých nejlepších zákazníků. Kráčel dovnitř se svým zbožím, které se za ním vznášelo, a kulatá tvář mu zářila blaženě jako malé červené sluníčko.

Baron ho pozdravil vlhkým potřesením rukou, sevřel mu je obě, podržel je trochu dlouho a tiskl trochu moc silně.

Obchodník se svému zákazníkovi vyvlékl ze stisku. „Žasněte nad tím, co jsem přivezl, barone – je úchvatné, co se dá objevit při troše pátrání.“ Otevřel jednu ze skříněk na suspenzorové platformě. „Tyto poklady jsem zachránil speciálně pro vás.“

Baron otřel smítko z jednoho z diamantových prstenů, které měl na ruce. „Nejprve vám musím něco ukázat, můj drahý pane Vendee. Můj nový vinný sklep. Jsem na něj dost pyšný.“

Překvapený pohled. „Copak vinice na Danu zase plodí?“

„Mám jiné zdroje.“

Když obchodník vyložil svou suspenzorovou platformu, vedl ho baron dolů po širokém skalním schodišti. Šero houstlo. Vendee si neuvědomoval nebezpečí a přátelsky žvanil: „Caladanské vinice bývaly dost pověstné, a po zásluze. Vlastně jsem slyšel řeči, že se v ruinách Kaitanu našel úkryt a v něm dokonale uchované láhve v nulentropickém trezoru. Nulentropické pole bránilo vínu stárnout a zrát – v tomto případě tisíce let – ale i tak musí být to víno výjimečné. Chcete, abych vám zkusil obstarat lahvinku nebo dvě?“

Baron se zastavil dole pod matně osvětlenými schody a temnýma očima se zabodl do hosta. „Pokud mi k tomu dodáte příslušnou dokumentaci. Nerad bych se nechal napálit a koupil nějaký padělek.“

Vendee nasadil ctnostnou tvář. „To jistě ne, barone Harkonnene!“

Nakonec prošli úzkou chodbou, osvětlenou kouřícími olejovými lampami. Světelné koule byly na baronův vkus trochu moc výkonné a ostré. Miloval vlhký, písčitý pach vzduchu; málem stačil překrýt i jiné pachy.

„Jsme tady!“ Baron se opřel do těžkých dřevěných dveří, otevřel je a jako první vešel do své plně vybavené mučírny. Bylo tu tradiční náčiní: skřipce, kukly, elektrická křesla a  strappado , nástroj, jímž mohl být člověk střídavě vytahován do vzduchu a zase spouštěn za ruce, svázané za zády. „Tohle je jedna z mých nových heren. Moje pýcha a radost.“

Vendee vyplašeně vyvalil oči. „Myslel jsem, že jste říkal, že jdeme do vašeho vinného sklepa.“

„Jistěže, tamhle to je, můj příteli.“ Baron s dobromyslným výrazem ukázal na stůl, z nějž visely volné popruhy. Na desce stála láhev vína a dvě skleničky. Nalil do obou červené víno a jednu podal svému stále znepokojenějšímu hostovi.

Vendee se rozhlížel kolem sebe, nervózně si měřil rudé skvrny na stole a na kamenné podlaze. Je to snad rozlité víno? „Mám za sebou dlouhou cestu a jsem unavený. Snad bychom se mohli vrátit nahoru do hlavních pokojů. Budete absolutně nadšen tím novým zbožím, které jsem přivezl. Velice cenné relikvie, ujišťuji vás.“

Baron pohladil jeden z popruhů na stole. „Nejprve je tu ale jiná záležitost.“ Přimhouřil oči. Postranními dveřmi vešel dovnitř chlapec se zapadlýma očima a nesl něco, co vypadalo jako dvě zdobené letité zbraně, metače disků staré výroby.

„Připadají vám povědomé? Pečlivě si je prohlédněte.“ Vendee si jednu zbraň vzal a prozkoumal ji. „Ach, ano. Prastará zbraň Alie Atreidové. Používala ji vlastnoručně.“

„To jste mi tvrdil.“ Baron vzal od služebného chlapce druhou zbraň a řekl Vendeemu: „Prodal jste mi padělek. Náhodou vím, že ta zbraň, kterou držíte, není původní metač, používaný Alií.“

„Mám poctivou pověst, barone. Pokud vám někdo tvrdil něco jiného, tak lže.“

„Naneštěstí pro vás se můj zdroj nedá zpochybnit.“

Máš štěstí, že mě máš v sobě a můžu tě upozorňovat na tvé chyby, řekla Alia. Pokud věříš, že jsem skutečná.

Vendee rozhořčeně položil zbraň na stůl a obrátil se k odchodu. Stačil urazit jen půl cesty ke dveřím.

Baron stiskl spoušť své zbraně. Vyletěl z ní velký rotující disk, zasáhl obchodníka přímo do šíje a usekl mu hlavu. Rychle, hladce. Baron byl přesvědčen, že ho to ani trochu nezabolelo.

„Dobrý zásah, co?“ zašklebil se baron na služebníka.

Chlapec sebou při té vraždě ani neškubl. „Nic víc ode mě nepotřebujete, pane?“

„Nečekáš, že tu spoušť uklidím sám, že ne?“

„Ne, můj pane. Hned se do toho pustím.“

„Pak se pořádně umyj.“ Baron si ho prohlédl od hlavy k patě. „Dneska odpoledne si užijeme ještě víc zábavy.“ Mezitím se vrátí nahoru prozkoumat, co s sebou obchodník se starožitnostmi přivezl.

Kdysi jsem se narodil původní matce a pak se zrodil mnohokrát znovu jako ghola. Vzhledem k tisíciletím, po která Bene Gesserit, Tleilaxané a ostatní zasahovali do genofondu, mě napadá – je někdo z nás ještě vůbec původní?

Lodní deník,

záznam Duncana Idaha

Dnes se měl znovu narodit Gurney Halleck. Paul Atreides se na to těšil po celý měsíce trvající proces zrodu. Od nedávného narození jeho sestry Alie bylo to čekání málem nesnesitelné. Ale za pár hodin bude Gurney vytažen z axolotlské nádrže. Proslulý Gurney Halleck!

Během svých studií pod vedením Vrchní proktorky Garimiové toho Paul spoustu přečetl o trubadúrovi a válečníkovi, viděl obrázky toho muže a slyšel nahrávky jeho písní. Ale chtěl poznat skutečného Gurneyho, svého přítele, učitele a ochránce z těch impozantních časů. Ačkoli doba je teď postavená na hlavu, jednou budou spolu vzpomínat na to, jak blízké bylo jejich přátelství.

Paul se nedokázal ubránit úsměvu, když se spěchal připravit. Pohvizdoval si starou atreidskou píseň, kterou se naučil z Gurneyho nahrané sbírky. Vrazil do chodby a ze svých pokojů se vynořila Chani, aby se k němu přidala. Třináctiletá dívka, o dva roky mladší než on, byla tenká jako bič a rychlá, s měkkým hlasem a krásná, příslib ženy, která se z ní jednou stane. Znali s Paulem svůj osud a už teď byli nerozluční. Vzal ji za ruku a dvojice šťastně pospíchala ke zdravotnímu středisku.

Uvažoval, jestli Gurney bude ošklivé dítě, nebo se z něj stala valící se hrouda masa až týráním u Harkonnenů. Doufal, že ghola Gurneyho v sobě bude mít přirozené vlohy pro balisetu. Paul byl přesvědčen, že ve skladištích nekorábu se ten prastarý hudební nástroj někde objeví. Možná že pak budou moci muzicírovat spolu.

Na zrození toho nového života se přijdou podívat i další: jeho „matka“ Jessica, Thufir Hawat a skoro jistě i Duncan Idaho. Gurney měl na palubě mnoho přátel. Xaviera Harkonnena ani Serenu Služebnici, další dva gholy, kteří měli být dnes vytaženi z nádrží, nikdo z lodi neznal, ale byly to legendy Služebnického džihádu. Každý ghola měl podle Sheeany nějakou roli a každý z nich – nebo všichni dohromady – se mohou stát klíčem k porážce nepřítele.

Během dlouhého letu Ithaky se kromě gholovských dětí narodila spousta dalších chlapců a děvčat. Sestry plodily s benegesseritskými dělníky, kteří též unikli z Kapituly. Chápali nutnost rozšířit svou populaci a připravit pevný základ nové kolonie, pokud nekoráb někdy objeví vhodnou planetu k usídlení. Rabbiho skupina židovských uprchlíků, kteří se mezi sebou také brali a zakládali rodiny, pořád čekala na nový domov, aby dovršila své dlouhé putování. Neloď byla obrovská a obyvatelstvo na palubě ani zdaleka nenaplňovalo její kapacitu, takže nemuseli mít strach z vyčerpání zdrojů. Prozatím ne.

Jak se Paul a Chani blížili k hlavní porodní místnosti, rozběhly se proti nim po chodbě čtyři proktorky a naléhavě volaly po nějakém kvalifikovaném sukovském doktorovi. „Jsou mrtví! Všichni tři.“

V Paulovi se zastavilo srdce. Ve svých patnácti letech už byl vycvičen v některých dovednostech, které z něj kdysi udělaly historického vůdce, známého jako Muad’Dib. Sebral veškerou pevnost, kterou dokázal vložit do hlasu, a zarazil druhou proktorku. „Vysvětli nám to!“

Benegesseriťanka překvapeně vyhrkla odpověď: „Tři axolotlské nádrže, tři gholové. Sabotáž – a vražda. Někdo je zničil.“

Paul a Chani se hnali ke zdravotnímu středisku. Duncan a Sheeana už stáli ve dveřích a vypadali otřeseně. Tři axolotlské nádrže byly v místnosti odervány od svých podpůrných mechanismů a válely se v kalužích spáleného masa a rozlité tekutiny. Někdo použil plamenomet a kyseliny a zničil nejen podpůrné aparáty, ale i těla nádrží a nenarozené gholy.

Gurney Halleck. Xavier Harkonnen. Serena Služebnice. Všichni ztraceni. A s nimi i nádrže, které kdysi bývaly živoucími ženami.

Duncan se podíval na Paula a nahlas pojmenoval hrůzu, která se tu stala. „Máme na palubě sabotéra. Někoho, kdo si přeje zničit gholovský projekt – nebo možná nás všechny .“

„Ale proč teď?“ zeptal se Paul. „Loď pluje už dvacet let a gholovský projekt začal před lety. Co se změnilo?“

„Možná se někdo bál Gurneyho,“ navrhla Sheeana. „Nebo Xaviera Harkonnena nebo Sereny Služebnice.“

Paul si všiml, že další tři axolotlské nádrže v jeslích poškozeny nebyly, včetně té, která nedávno porodila kořením nasycenou Alii.

Stál u Gurneyho nádrže a uviděl mezi spálenými a rozpuštěnými záhyby masa mrtvé, napůl narozené dítě. Zvedal se mu žaludek, ale klekl si a pohladil pár pramínků světlých vlásků. „Ubohý Gurney.“

Zatímco Duncan pomáhal Paulovi vstát, pronesla Sheeana chladným, praktickým hlasem: „Pořád máme buněčný materiál. Můžeme si vypěstovat náhradu za všechny tři.“ Paul cítil její hluboký vztek, stěží ovládaný přísným benegesseritským výcvikem. „Budeme potřebovat další axolotlské nádrže. Vyzvu dobrovolnice.“

Vešel ghola Thufira Hawata a nevěřícně zíral na to, co se stalo. Jeho tvář se podobala bledé masce. Po tvrdé zkoušce na planetě Psovodů se on a Miles Teg úzce sblížili. Thufir teď pomáhal bašárovi s bezpečností a ochranou na palubě lodi. Čtrnáctiletý chlapec se snažil působit autoritativně: „Zjistíme, kdo tohle provedl.“

„Prohlédněte bezpečnostní záběry,“ řekla Sheeana. „Ten vrah se nemohl schovat.“

Thufir vypadal rozpačitě, zároveň i vztekle a velice mladě. „Už jsem je prověřil. Bezpečnostní snímače byly záměrně vypnuty. Musí se ale najít nějaký jiný důkaz.“

„Je to útok na nás na všechny, nejen na tyto axolotlské nádrže.“ Duncan se s očividným vztekem obrátil na mladého Thufira. „Bašár se zmínil o několika předchozích incidentech, které považoval za možné sabotáže.“

„To se nikdy neprokázalo,“ řekl Thufir. „Mohla to být mechanická selhání, únava systémů, přirozené poruchy.“

Paul se naposledy zdržel pohledem na dítěti, které mělo být Gurneym Halleckem, a řekl hlasem jako led: „Toto nebyla žádná přirozená porucha.“

Pak se Paulovi najednou podlomily nohy. Zmocnila se ho závrať a vědomí se mu zamlžilo. Chani se k němu vrhla, aby ho zachytila. Zapotácel se, ztratil pevnou půdu pod nohama a tvrdě udeřil hlavou o zem. Na chvíli ho obklopila tma a pak šero, které se rozjasnilo do děsivé vize. Paul Atreides už to předtím viděl, ale nevěděl, jestli to byla vzpomínka nebo jasnozřivost.

Viděl sám sebe, jak leží na zemi na nějakém prostorném neznámém místě. Hluboká rána nožem z něj vysávala život. Smrtelné zranění. Jeho krev se řinula na zem a jeho vize ztemněla a znehybněla. Vzhlédl a viděl svůj vlastní mladý obličej, jak na něj hledí a směje se. „Zabil jsem tě!“

Chani s ním třásla a křičela mu do ucha: „Usúle! Usúle, podívej se na mě!“

Cítil na sobě dotek její ruky, a když se mu vidění rozjasnilo, spatřil další ustaranou tvář. Na chvíli si pomyslel, že je to Gurney Halleck i se svou jizvou po signutě na bradě, s očima jako skleněné střepy a jemnými světlými vlasy.

Obraz se proměnil a on si uvědomil, že je to tmavovlasý Duncan Idaho. Další starý přítel a strážce. „Ochráníš mě před nebezpečím, Duncane?“ Paulovi se zadrhl hlas. „Jak jsi mi přísahal, když jsem byl dítě? Gurney už to dělat nemůže.“

„Ano, pane Paule. Vždycky.“

Ctěné matre si své jméno zřejmě vymyslely samy. Nikdo jiný by totiž nikdy nepoužil termín „ctěné“, kdyby znal jejich zbabělé a vypočítavé jednání. Většina lidí o těchto ženách mluví podstatně jinak.

Matka velitelka Murbella,

hodnocení minulých a současných sil

Zbraně a bojové lodě byly v těchto domnělých konečných časech stejně důležité jako vzduch a jídlo. Murbella věděla, že bude muset změnit přístup k problému, ale nikdy by od svého vlastního Sesterstva nečekala takový vzdor.

Kiria se vztekem a pohrdáním zvolala: „Nabízíš jim vyhlazovače, Matko velitelko? Nemůžeme ty ničivé zbraně jen tak předat Iksanům.“

Na tohle neměla trpělivost. „A kdo jiný nám je postaví? Zadržování tajemství v našich řadách poslouží jedině Nepříteli. Víš stejně dobře jako já, že jenom Iksané dokážou rozluštit technologii a vyrobit obrovská množství zbraní pro nadcházející válku. Proto musí mít Iks plný přístup. Jiné řešení neexistuje.“

Mnoho planet si budovalo vlastní gigantické flotily, opevňovalo každou loď, na kterou narazilo, pracovalo na projektech nových zbraní, ale nic z toho nebylo vůči Nepříteli ani zdaleka tak účinné. Technologie myslících strojů se nedala překonat. Ale se zásobou nových vyhlazovačů by Murbella mohla nasadit proti strojům jejich vlastní ničivou sílu.

Když před několika staletími Ctěné matre ukořistily ty zbraně z okrajových základen strojů, mohly vybudovat neprostupnou hranici a vrhnout vyhlazovače proti blížícímu se Nepříteli. Kdyby byly schopny držet při sobě v zájmu společného dobra, mohly zabránit celému tomuto problému. Ctěné matre ale naopak utekly.

Murbella uvažovala o skryté historii, kterou odhalila z hloubi zděděných vzpomínek, a dál měla na ty předchůdkyně vztek. Vzaly ty zbraně, použily je, aniž jim rozuměly, a spotřebovaly většinu svých zásob na nízkou pomstu nenáviděným Tleilaxanům. Jistě, před mnoha generacemi ti Tleilaxané mučily jejich ženy a Ctěné matre měly dobrý důvod namířit proti nim mstivé násilí.

Ale takové plýtvání!

Ctěné matre nasazovaly ty zbraně, schopné usmažit celé planety, proti každému světu, který jim vadil, tak rozmařile, že zbylo jen pár nedotčených vyhlazovačů. Murbella čekala, že při nedávném úderu na základny rebelských Ctěných matre objeví větší zásoby. Ale nenašlo se nic. Ukradl ty zbraně někdo jiný? Snad Gilda pod původní záminkou pomoci Ctěným matre? Nebo je děvky vážně všechny spotřebovaly a nenechaly si žádné v zásobě?

Teď zbyly lidstvu k boji proti skutečnému Nepříteli jen nedostatečné zbraně. Vyhlazovače byly stejně nepochopitelné jako všechny vynálezy, které kdy vytvořil Tio Holtzman k zakřivení vesmíru, a ženy nezjistily, jak vyrobit další. V zájmu lidstva doufala, že se to Iksanům povede.

Doba extrémů vyžaduje extrémní činy.

Podle jejího rozkazu teď členky spojeného Sesterstva odstranily ty mocné zbraně ze svých nekorábů, bitevních křižníků a průzkumných plavidel. Odveze je na Iks sama. Murbella zarazila táhnoucí se hádky a s malým doprovodem se vydala na kosmickou základnu Kapituly.

„Matko velitelko, dojednej aspoň patentovou ochranu,“ řekla Laerová. „Vynuť si omezení, aby se ta technologie nerozšířila.“ Laerová byla jedna z nejpraktičtějších Ctihodných matek a do značné míry plnila původní roli Bellondové. „Když se to rozšíří mezi vojenské diktátory na planetách, může to vést ke zničení největších hvězdných soustav. Už jen CHOAM, spolupracující s Iksem, by mohla způsobit –“

Murbella ji zarazila znechuceným odfrknutím. „Nezajímá mě, kdo z toho bude nebo nebude mít komerční prospěch poté, co tuhle válku vyhrajeme . Pokud nám Iksané pomohou dosáhnout vítězství, mají na zisk nárok.“ Zamyšleně si promnula bradu a vzhlédla k rampě malého lehkého plavidla. „Necháme vojenské diktátory, ať si své problémy vyřídí sami.“

Zahráváte si s city, jako si dítě hraje s hračkami. Vím, proč si vaše Sesterstvo necení citů: nemůžete si cenit něčeho, co nechápete!

Duncan Idaho,

z dopisu, odevzdaného Ctihodné matce Bellondové

Sheeana nasadila autoritativní tón, málem už Hlas: „‚Úcta k pravdě je téměř základem veškeré morálky.‘ A já chci tu pravdu slyšet od tebe. Hned teď.“

Garimiová povytáhla obočí a řekla klidně: „Citát vévody Leta Atreida má podpořit vyšetřování? Nemáme přinést i ostrá světla a přivést Mluvčí pravdy?“

„Můj smysl pro pravdu je dostatečný. Odjakživa jsem tě znala natolik dobře, že jsem tě dokázala přečíst.“

Vlny otřesu z toho děsivého zločinu v porodním středisku se šířily celým nekorábem. Vražda nenarozených gholů, zničení tří axolotlských nádrží – nádrží vytvořených z dobrovolnických Sester ! – byly víc, než by Sheeana čekala i od svých nejprudších odpůrců. Její podezření se přirozeně obrátilo proti otevřené vůdkyni ultrakonzervativní frakce.

Sheeana stála jako přísná učitelka před devíti nejpřednějšími disidentkami ve vnitřní konferenční místnosti, jejíž dveře byly neprodyšně uzavřeny. Tyhle ženy nesouhlasily s gholovským projektem od jeho počátku a ještě vehementněji nesouhlasily po Sheeanině rozhodnutí obnovit práce.