Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Zbořené zámky

Vydání první

Copyright © 2021. Ruined Castles.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2580. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ruined Castles vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2023 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2020-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2021-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Amo Jones

ZBOŘENÉ ZÁMKY

Osmý díl série

Elitní klub králů

Pro Soniu Grilletovou (1. 12. 1981 – 10. 10. 2020)

Tato kniha je pro tebe, královno. Ať odpočíváš v lásce. Možná se staví Julia a tento příběh ti přečte, aby ses dozvěděla víc o vztahu Madison a Bishopa.

Navždy s láskou

Amo Jones

PODĚKOVÁNÍ

Víte, že jsem v posledních třech knihách zapomněla napsat poděkování? Kdo mě sem pustil?

V prvé řadě děkuju manželovi, protože sleduje svou manželku, jak se, kdykoli píše, mění do mnoha démonických osob (víte, můj způsob psaní je docela problematický).

Děkuju svým dětem, protože bez nich bych nemusela utíkat do těchto nádherných fiktivních světů… To je vtip. Své děti miluju. Nevolejte na mě sociálku.

Děkuju svým nejbližším přátelům. Nemusím všechny tři jmenovat. (Tohle je fakt špatný vtip. Znovu se ptám, kdo mě sem pustil?)

Děkuju Sarah Grim Sentzové, která mě podporuje nejvíc ze všech a je moje největší důvěrnice.

Děkuju Sereně, která je stále mou osobní asistentkou, přestože se mnou není snadné jednat. Zapomínám totiž úplně na všechno a jsem spíš zatoulaná lvice než člověk.

Děkuju Mel, že pro mě každý měsíc tvoří krásné newslettery a že taky musí vycházet s tou lvicí.

Děkuju svým redaktorkám – nemůžu vám dostatečně poděkovat. Ellie McLoveové z My Brother’ Editor, Petře, Paige Smithové, Becky – všechny přispíváte k tomu, aby můj rukopis byl v tom nejlepším stavu, než kniha vyjde. Děkuju vám!

Děkuju Jay Aheerové za krásnou obálku. Díky, že vytváříš tak krásná umělecká díla.

Děkuju Stacey Blakeové za to nejkrásnější formátování knihy.

Děkuju svým VLKŮŮŮM! Za to, že jste mou největší inspirací, mými roztleskávačkami a mou rodinou. Gang, gang! To je písnička… Prosím, nechoďte si pro mě.

Děkuju svému blogerskému a bookstagramovému týmu. Moc vám děkuju za všechnu práci, kterou pro mě při vydání knihy děláte! Jste neskutečné, dámy.

Děkuju blogerům, kteří si píšou o recenzní výtisky a promo texty. Velmi si cením toho, že věnujete mým knihám a recenzování čas. Nemůžu ani vyjádřit, jak moc jsem za každého z vás vděčná.

Děkuju PR týmu Social Butterfly, Jenn, Shan a holkám – děkuju, že se mnou stále pracujete.

Děkuju Candi PR. Doufám, že tě nepřivádím k šílenství, protože jsem děsivá.

Nakonec děkuju svým zatraceným čtenářům. SVÝM ČTENÁŘŮM. Má loajalita k vám je nezměrná. Doufám, že jste na mě vždycky pyšní. Mám vás napořád ráda.

Teď následuje část, kdy mě chytne paranoia, že jsem na někoho zapomněla. Přísahám, že tohle je ten důvod, proč bych to neměla dělat, protože teď budu vzhůru celou noc, ve stresu, že jsem na někoho zapomněla.

Hmm, myslím, že mám všechno.

Jsem vděčná i za tebe. Ano, za TEBE! Děkuju, že jsi tady a čteš moje slova. Že dáš mému příběhu šanci. Cením si toho.

Amo

PROLOG

Madison

Až otevřete tuhle kapitolu, nic nebude dávat smysl. Budete se divit, proč jsem sakra udělala ta rozhodnutí, která jsem udělala. A proč on provedl to, co provedl. Nijak vám to neusnadním. Provedu vás zákrutami a vy si budete přát, abych je přeskočila, ani to však neudělám. Pocítíte moji bolest, mou ztrátu i to, jak se mi v hrudi zlomí srdce. Budete mě sledovat, jak zakopávám a padám a jak se znovu zvedám na nohy. Budete si přát, abyste mohli mně i Bishopovi nafackovat, ale mimo jiné… vás vezmu zpátky do chvíle, kdy jsem opustila lásku svého života a utekla.

Tohle je můj otevřený dopis určený vám.

Hodně štěstí

Madi

Lábám Vás.

ČÁST PRVNÍ

MADISON

1. kapitola

Bolest. Opravdová bolest. Taková, která vám zaryje drápy do srdce a vyrve vám ten orgán přímo z těla. Aspoň tak jsem se cítila, když jsem se dívala na jasná světla města pod sebou. Čekáme, až nám postaví dům v Riverside, a zatím bydlíme v bytě, o jakém jsem snila. Přesto se ve zdech této budovy drží bolest.

Možná je to prázdnota.

Možná je to tím, že bychom my dva teď měli být šťastní. Poté co jste bojovali o vztah zuby nehty, dostát očekáváním, že byste teď měli žít šťastně až do smrti, vám připadá jako bitva, ve které byste neměli muset bojovat. Už jsme přece jednou bojovali. Jenže právě teď se štěstí zdá jako iluze. Jako povadlé naděje, jež by v každé pohádce, kterou nám v dětství vyprávěli, měly umřít.

Tajemství jsou jako pohlavně přenosné nemoci, které nezmizí. Vím, že toho Bishop hodně tají. Nezamilujete se do někoho, aniž byste poznali jeho zvyky. A já znám Bishopa líp než kdokoli jiný. Vydrápala jsem si cestu do jeho chladného, mrtvého srdce, až vykrvácel přímo do mého srdce. Jizvy z toho boje nosím jako důkaz.

Vstupní dveře se otevřou a zase zavřou, dál se však dívám na město pod sebou. Na zářivá světla a jasný oblouk mostu v dálce. Teprve když ucítím na plochém břiše teplo jeho potetované ruky, zavřu oči a vypustím zadržovaný dech.

Přejede mi rty po krku. „Jak ses měla, kotě?“

„Celkem fajn.“ Usměju se, aniž bych se k němu otočila. Bojím se, že by uviděl každou stopu úzkosti, která mi nepřestává vřískat v hlavě. Tajemství jsou nebezpečná zbraň ve vztahu i v manželství, zejména pokud je jako zbraň začnete využívat. Často vzpomínám na dny, kdy jsme chodili na střední a všechno nám připadalo jako legrace. Ulovila jsem nedostupného Bishopa Vincenta Hayese, z něhož mi v břiše nepoletovali motýlci, ale hejno zatracených divokých skřehotavých vran. Nikdy jsem s Bishopem necítila to roztomilé chvění. Krvácela jsem, protože mi vrány svými pařáty rvaly útroby. A potom? Ujížděla jsem na vlně euforie, kdykoli mi olizoval rány. Je to nezdravá závislost, kvůli níž určitě jednoho dne umřu, patří však ke mně.

Otočím se k němu a omotám mu ruce kolem krku. „Co jsi celej den dělal?“ Uprostřed pokoje hoří v krbu. Tu a tam mám chuť se v těch plamenech ztratit. Nebo se spíš přisunout k těm plamenům blíž, abych cítila jejich horkost na tváři, protože až moc dlouho vnímám pouze drápy smutku škrábající moje kosti.

„Hm, však víš…,“ zamumlá mi Bishop do rtů. Ucítím žár mezi stehny a musím se kousnout do spodního rtu, abych nezasténala. „Snažím se zabránit Tillie a Nateovi, aby zabili jeden druhýho.“

„Hmm, my jsme byli stejní, víš?“ připomenu mu a povytáhnu obočí. „Bez urážky.“

„Sakra, mezi náma to aspoň byla zábava. Ti dva jsou jenom zatraceně nerozhodní.“

Přejedu mu prstem po středu hrudi a rozepnu mu první knoflík a pak další, dokud neodhalím všechna jeho tetování.

Nahnu se a dám mu pusu na labuť vytetovanou na krku. „Miluju tě.“ Jedna věc je absolutně jistá – Bishopa miluju. Navzdory stínům mé melancholie je láska, kterou k němu cítím, nespoutaná. Divoká a loajální.

Rozváže mi hedvábný župan a ten mi spadne k nohám. Potom mě Bishop chytí v pase a zvedne ze země. Omotám mu nohy kolem těla, a zatímco mě nese bytem až do naší ložnice nahoře, zakloním hlavu.

„Taky tě miluju.“ Než však může něco dodat, už letím vzduchem a přistanu a poskočím na naší posteli.

Obrátím se na břicho, zabořím dlaně do měkké matrace a vystrčím zadek do vzduchu. „Chceš si hrát?“

Bishop sevře v prstech kožený opasek, vytrhne ho z poutek kalhot a klekne si na postel. Skloní se nad mými zády a upevní mi opasek kolem krku. Vezme do ruky volný konec a potáhne za něj jako za vodítko, až zakloním hlavu a on na mě z výšky shlédne. „Je roztomilý, že si myslíš, že je to snad otázka, kotě.“

Zvednu ruku k okraji opasku a vsunu prsty do mezery dřív, než bych se mohla udusit. Proklatý Bishop. Zhluboka se nadechnu, když se opasek uvolní, zakašlu a zasměju se. „Ty mě jednoho dne zabiješ.“

Bishop nakloní hlavu na stranu, chytí mě pod bradou a vsune mi palec mezi rty. „Ach, kotě. To přece oba víme.“

Právě když se ho chci zeptat, kde je, ucítím na vnitřní straně stehna jeho jazyk. Jakmile jím vyjede přes klitoris mezi nohy, prohnu záda. Sevře mi v rukou obě půlky, skloní se a jemně mě olízne. Natáhnu ruku mezi nohy do jeho vlasů a Bishop se odsune, vyklouzne zpode mě, chytí mě za boky a přirazí mě k sobě. Pomalu mě hladí po páteři až ke kostrči.

„Teď to bude trochu bolet.“

Odhodím si vlasy přes rameno a přitlačím k němu zadek. „Fajn, ale jestli ho rozbiješ, budeš muset koupit novej.“

Sevře mě v bocích a přetočí, až spadnu se smíchem na záda.

Skloní se nade mnou celým tělem a odhrne mi vlasy z obličeje. „Už teď mi sakra celá patříš.“ Přiloží rty k mým, vsaje můj jazyk do úst a pomalu se do mě noří a já se kolem něj napínám, abych ho do sebe celého pojmula.

„Bishope,“ zašeptám, ale on prohloubí polibek, a tak zachytí můj sten a začne se ve mně pomalu pohybovat. Ložnice je jen matně osvětlená, jak sem dopadají skrz okna světla velkoměsta.

Zvednu mu boky vstříc a líbáme se horečnatě, ale jemně. Něžně. Bishop nemá obvykle zájem o něžný sex, proto je to tentokrát jiné. Břicho se mi zkroutí do klubíčka jako drát pod proudem a zajiskří, kdykoli se dotkneme.

Konečně Bishop přeruší polibek a opře se čelem o moje. Vyhledá moje oči, zatímco naše zpocená těla do sebe narážejí. S každým přírazem a při každém zpětném pohybu cítím povědomé chvění, které se mi rozlévá od poštěváčku až do podbřišku.

Bishop mě zase políbí a položí mi ruku na krk. Hluboce zasténá, a když skloní tvář do ohbí mého krku a kousne mě do kůže mezi ramenem a klíční kostí, vidím jen zatracené hvězdičky. „Rozmyslel jsem si to. Chci tě teď uctívat.“

Zrychlí pohyb boků a přiráží do mě tvrději, až mě posouvá po matraci výš.

Omotá si moje vlasy kolem pěsti, vzhlédne a zadívá se mi do očí. Nosem se skoro dotýká mého a neustává v rytmu.

„Uvolni se, Madison. Poddej se mi celá.“

Sevřu ret mezi zuby, on mě však políbí a najednou se všechna ta zadržovaná energie a sevřené svaly kolem něj uvolní. Necítím stehna, rty se mi chvějí a orgasmus mnou projíždí tak divoce, až se celá třesu a z očí mi vyhrknou slzy.

Bishop se na mě uculí a já stále popadám dech. Zabořím mu prsty do vlasů, probírám se zpocenými prameny a sevřu rty v zubech, abych se neusmívala jak blázínek.

„To bylo pěkný.“

„Jo?“ zeptá se, a když se mu na tváři prohloubí dolíček, poznám, že ještě není po všem.

Bishop se přetočí na záda, já na něj nasednu a s tichým povzdechem se na jeho tvrdé hrudi zvednu. „Jsem docela unavená.“

„Unavená?“ Brouzdá prsty po mém podbřišku a přitiskne mi palec na poštěváček. Olízne si spodní ret a protočí oči. „Hmm, to slovo neznám.“

Vlasy mi sklouznou po zádech až ke kostrči. Bishop mi položí ruku na prso a já líně zasténám. „Fajn, možná máš pravdu.“

Začnu se na něm pomalu pohupovat v bocích a mezi stehny cítím, jak ve mně sílí známý žár a jako jed se mi šíří tělem. Bishop si mě stáhne k sobě, až se dotýkáme rty. Jednou rukou mi sevře vlasy a druhou mi položí na zadek.

„Sakra,“ zavrčí a ten zvířecí zvuk mi rozvibruje potem zalité tělo. Málem z toho opojení mocí, kterou mi to dodá, ztratím vědomí. „Ojeď mě tvrději, ne rychleji.“

Uculím se mu do úst, než začnu sát jeho spodní ret. Udržuju stejný rytmus a přirážím k němu silněji, až cítím, jak sebou ve mně jeho penis škube. „Takhle?“

„Rychlejc,“ vyhrkne zadýchaně. Přísahám, že je to ten nejrajcovnější zvuk, co jsem kdy slyšela.

„Ale myslela jsem –“

Chytí mě za krk a pevně stiskne, až mě připraví o přívod kyslíku. „Kotě…“

Nakloním se a rajtuju na něm rychleji. Odtahuju se, jen dokud neucítím žalud na okraji otvoru, než k němu zase přirazím. Přikrývám ho jako rukavice. Tvrdě i rychle. Ten známý žár se vrátí a šíří se mi žilami jako požár bez únikového plánu.

„Bishope…“

Pleskot našich těl je čím dál tím zoufalejší a drsnější, když mi pevně sevře vlasy a druhou rukou mě plácne po zadku. Jakmile mi to štípnutí rozvibruje svaly a vnitřní strany stehen, stačí to, abych se převalila přes okraj. S tichým fňukáním zabořím hlavu do ohbí jeho krku a jeho péro sebou ve mně škube. Po stehnech mi stékají důkazy našeho vyvrcholení.

„Jsem si celkem jistej, žes právě otěhotněla,“ pronese Bishop zadýchaně a jeho upocený hrudník se pod mou hlavou zvedá a zase klesá.

Zasměju se a pohladím prstem jeho potem pokryté tetování. „Doufejme, že ne.“

Druhý den ráno se probudím s úsměvem navždy zapsaným na tváři. Po včerejší noci se cítím líp. Možná měla Tillie pravdu a jenom jsem potřebovala, aby mi Bishop věnoval pozornost. Třeba by stačilo, kdybych byla upřímná a řekla mu, co potřebuju. Bishop je tvrďák, ovšem vím, že se mnou vždy maličko roztaje.

Shodím nohy z postele, popadnu mobil, otevřu Instagram a sejdu dolů do kuchyně. Prohlížím si Tatin příběh, pochechtávám se nad jejím selfíčkem pořízeným po cvičení proti zrcadlu v tělocvičně a podivnou fotkou s nějakým vypracovaným sportovním fanatikem s vykulenýma očima.

Uchechtnu se, napíšu jí odpověď a otevřu postupně několik skříněk v kuchyni, abych našla cereálie. Bydlíme tu už pár týdnů, pořád mám však problém něco najít.

@madisonvmontgomery přestaň ukazovat svoje hračky.

Tate má prazvláštní schopnost přimět muže, s nimiž si hraje, aby se cítili méněcenní. Je mi Spydera líto, opravdu, nebyla by to však Tate, kdyby se mu nesnažila aspoň maličko ublížit.

Odložím telefon na pult a připravím si snídani. Vím, že mám štěstí, že mám tenhle život, jenže se s ním pojí bitvy. Zaprvé se nudím. Zadruhé je tenhle svět plný nebezpečí. Když Tillie a Nate nedávno přišli o Micaelu, zasáhlo mě to na místě, kterého jsem se nechtěla dotknout. Když si k sobě bůh vezme dítě, neprovede to ladně. Micaela byla ta nejkrásnější holčička na celém světě, úplný andílek, a tenhle svět ji zničil.

Začne mi vibrovat mobil. Odemknu ho, a zatímco se cpu cereáliemi, stisknu hlasitý odposlech.

„Víš, nemusíš ze mě dělat takovou špínu,“ stěžuje si Tate po telefonu.

„Ale prosím tě!“ promluvím s plnou pusou. „Obě víme, že ani nevíš, jak se jmenuje.“

Mlčí.

„Co teď děláš? Víš, mám pocit, že bychom měly něco udělat pro Tillie, jenže nevím co.“

„Já vím,“ povzdychne si Tate tiše. „Hele, není žádný tajemství, že se nemáme rády, ale, Madison…“

„Rozumím,“ zašeptám a zadívám se do dálky. Neexistují slova, která by zaplnila tu zející díru, jež zůstane po ztrátě dítěte, tak co máte udělat pro svou nejlepší kamarádku, když se to stane? „Nejsem si jistá, co bychom mohly udělat. Myslím, že právě teď potřebuje hlavně uzdravit svou duši, a bohužel asi jedinej způsob, jak to udělá, je s pomocí Natea.“

„Její uzdravování nebude snadnej proces, to dobře víme.“

Odfrknu si. „Jo, vzhledem k tomu, kdo ji bude léčit. Ti kluci ji budou mučit, aby ji z toho vytáhli, to zkrátka vím. Jejich jazykem lásky je týrání.“

„Nechápu, proč to vy holky tolerujete,“ odtuší Tate. „Každopádně se uvidíme zítra, máme domluvenej oběd.“

Ukončím hovor s Tate a užívám si den. Jím, cvičím, sprchuju se, spím a pak nakupuju. Je to skoro rutina, protože Bishop se mě ze svého světa zoufale snaží vytlačit. Teprve když se večer koupu ve vaně, uvědomím si, kolik je už hodin a že Bishop ještě pořád nepřišel domů.

Vetřu si do kůže tělové mléko, zapálím luxusní vonné svíčky v pokoji a vklouznu pod přikrývku, než odemknu mobil. Všimnu si, že Hunter přidal svůj příběh. Kliknu na kroužek a srdce mi poklesne. Prochází svým apartmá, kde hraje hudba. Na pohovce se rozvalují králové, Nate vypadá stejně ztrhaně, jako když jsem ho viděla naposledy, a Tillie není nikde v dohledu. Cítím, jak se mi svírá hrdlo, až mám problém se nadechnout. Přestože vím, že když se budu koukat dál, budu ještě otrávenější, kliknu na další. Mám ráda chuť bolesti, protože mi připomíná, proč je důležité přijímat v životě to dobré.

Bishop si zvedne sklenici ke rtům a já jako ve zpomaleném filmu pozoruju, jak se mu na klíně pohodlně uvelebí nějaká zrzka. Pevně zavřu oči a žilami se mi šíří vztek.

Ten zkurvenej podělanej zmrd!

Odhrnu ze sebe přikrývku a vrátím se do kuchyně. Otevřu spíž, vylezu na pult a z horní police sundám kovovou krabičku, po níž mé tělo instinktivně dychtí.

Opřu se o zeď a zabořím obličej do dlaní. „Nemusíš to dělat, Madison. Nemusíš.“ Znovu mi zavibruje mobil. Jako šílená ho otevřu a zkontroluju nejnovější upozornění. Chci to udělat? Čím víc to sleduju, tím jsem rozzlobenější. A co pak? Co uděláte s hrstí bolesti, kterou nemáte jak vyventilovat? Vím, co udělám.

Sundám z krabice víko a vytáhnu malý průhledný sáček plný ďáblova popela. Je deset večer. Potřebuju rozptýlení. Z mého života se stane tohle, opakované čekání na nevěrného partnera, až se vrátí domů, zatímco on řídí podělanou miliardovou zločineckou říši. Je synem Hectora Hayese, a přestože se mi jeho matka snažila naznačit, že Bishop není vůbec jako jeho otec, proměňuje se ve svého tátu každým zatraceným uplynulým dnem.

Rozdělím prášek do úhledných řádečků, zvednu z pultu mobil a vytočím Tate.

„Jo?“ ozve se sladkým hlasem. Falešným. Na Tate nic sladkého není a díkybohu za to, protože jinak bychom nebyly nejlepší kamarádky.

„Seš dneska večer venku jak coura?“ Obrátím v prstech pevnou zlatou slámku, přitisknu si ji k nosní dírce, skloním se a šňupnu lajnu, pak si otřu nos.

„No jasně že jsem. Právě vyrážím ven a podle toho, co jsem právě zaslechla, potřebuješ, abych tě cestou vyzvedla…“

„Jo, tak zatím.“

Odložím mobil na pult a vytáhnu si skřipec z vlasů. Hnědé lokny mi sklouznou na štíhlá ramena. Z kůže mi trčí klíční kost ostrá jako břitva, tváře mám propadlejší než normálně. Hodně jsem zhubla. Nejspíš kvůli koksu, ale hlavně proto, že se cítím vypuzená ze společnosti. Bishop mi slíbil, že už přede mnou nebude nic skrývat, jenže jeho tajemství na mě křičí hlasitěji než kdy dřív. Přijde domů, vyspíme se spolu, všechno je v pořádku, a pak vyjde ze dveří a já mám pocit, jako bych ho ztratila, dokud jimi znovu nevstoupí dovnitř. Dokonce i když se vracím do pokoje a začínám se líčit, pořád na něj myslím. Je u Huntera. S nějakou zavšivenou holkou na klíně. Najednou se vrátím do doby, kdy jsme byli na střední škole a on používal podobné svinstvo jako způsob, jak mě vytočit k nepříčetnosti. Pravda je, že žádný vztah nemá šťastný konec. Nekončí ani po prostém slově „Konec“. Nic takového neexistuje. Láska člověka ničí i dlouho po poslední stránce kterékoli dobře napsané romance.