Polistopad

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Miklica

Polistopad – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PROLOG

Na hladinu vyplave tmavě nachová třešeň. Líně se vydá náhodným směrem, ale její cestu naruší překážka. Rukáv, v něm ruka. Trup, celé tělo… Bezvládná postava obrácená obličejem ke dnu nehluboké kašny. Ostrov mezi třešněmi v klidném, kalném moři uprostřed České republiky.

Pod dohledem ozbrojenců stojí na náměstí dav lidí. Zhruba dva tucty osob, staří, mladí, celé rodiny s dětmi. Někteří jsou zbrocení červenou barvou. Nutí je držet ruce nad hlavou, někomu vrazili do ruky obraz s Gustávem Husákem. Občasný nářek se oplácí nadávkou, úderem. Dobrovolných přihlížejících není ani desítka, někteří sledují televizní vysílání promítané na radnici.

Z plátna mluví několikametrová mladá žena. „Nejsme jako oni,“ říká. „Nicméně to neznamená, že nebudeme konat!“

* * *

Vysoko nad hlavním městem se trhají mraky. Všude kolem je babí léto. Už teď před polednem je jasné, že půjde o jeden z nejteplejších a nejslunečnějších dní za poslední týdny.

Aleš jde první. Čte jména na hrobech. Jedno za druhým. A žádné není to, které hledá.

„Tak co?“ řekne ona.

Ti dva mají hřbitov pro sebe.

„Nic,“ zamručí on v chůzi. „Nevim.“

„Hlavně se nerozčiluj…“

Zastaví a otočí se na ni. Ačkoliv mu to přítelkyně bezmála zakázala, oholil se a ve tváři teď vypadá hubenější než jindy. Tmavě hnědé vlasy má na pravé straně hlavy přeležené. Usměje se.

„Co?“ zazní jí v hlase podezření.

„Já se přece vůbec nerozčiluju.“

„Jen aby.“ Je trochu rozespalá, dlouhé kadeřavé vlasy ještě před necelou hodinou dosušovala fénem. Jejich měděné odstíny se fotogenicky lesknou.

„Dneska ti to fakt sluší,“ lichotí jí Aleš a přiblíží se na dosah. „Jsi taková moje Hřbitůvka.“

„A ty jsi můj Smrteček,“ odpoví mu se smíchem a letmo ho políbí na tvář. Nato kolem něj proklouzne a vydá se k další řadě náhrobků. „Měl by bejt někde tady, říkáš?“

„Vždyť jsi to na tom plánku viděla. Úplnej okraj hřbitova. Ale fakt nechápu, že je tady tolik hrobů.“

„Proč nemůže bejt tvůj oblíbenej spisovatel Arbes? Ten byl hned u vchodu!“

Pod nohama jim šustí listí. Jiné zvuky slyšet není.

„Arbese mám taky rád, samozřejmě. Jenže chci prostě vidět tenhle hrob. Víš, jakej tam má prej epitaf?“

„Co to je?“

„Něco jako epilog, ale pro člověka. Většinou se dává na hrob.“

„Pst!“

Ona se náhle zastaví a hledí kamsi ke hřbitovní zdi. On opatrně dojde až k ní.

„Hele,“ šeptne mu a vezme ho za ruku.

Podél hřbitovní zdi hopsají dva malí králíci. Jeden šedý a druhý černý. Nevšímají si návštěvníků. Tohle je jejich zelené království, jejich oáza klidu. Nebýt smrti, nikdy by tu nejspíš nebyl takový život. Ale smrt je. Nic jim nehrozí.

Když králíci zmizí v křoví, ona se obrátí k Alešovi a obejme ho rukou kolem krku. Je šťastná. On taky. Políbí se a pak ještě jednou.

„Jak to bylo s tím epitafem?“ zeptá se a nepouští ho.

„Měl by tam mít napsáno: Na život a smrt se vyser, tady leží Zbyněk Fišer.“

„Tak se jmenoval doopravdy?“

„Jo.“

„A na tom náhrobku bude napsaný co? Zbyněk Fišer, nebo Egon Bondy?“

„No… Netuším,“ hlesne on odevzdaně. Už zase procházejí mezi nevysokými náhrobky, z nichž žádný ne a ne vybočit.

„To bude jak s tím Kafkou tenkrát. Jsme taky čekali bůhvíco a přitom taková nuda.“

„Ale ne, až tak strašný to přece nebylo.“

„Kdyby nebyla sobota, tak to můžem zkontrolovat,“ pokrčí ona rameny. A hned potom vítězoslavně protáhne: „Podívej!“

„Králíčci?“

„Ne, básník a filosof!“

Stojí teď u náhrobku, co není ani skromný, ani honosný. Deska se jmény je vsazena mezi dva sloupky, jež podpírají stříšku s Ježíšovou podobiznou a citátem z evangelia. Čtvrté jméno odshora patří Egonu Bondymu.

„1930 až 2007,“ přečte Aleš. „Žádnej Fišer.“

„A žádnej vyser.“

Zatímco on si prohlíží náhrobek, ona ho zezadu obejme.

„Kotě? Co mám říct tomu tátovi?“

„To jsou ty narozeniny?“

„Jo. Má je ve čtvrtek, slaví v sobotu. Nebude tam moc lidí, jenom rodina.“

S odpovědí si dává na čas. Dívá se mezi náhrobky do mlčenlivé zeleně a chtěl by tak vydržet navždy. Ale to můžou jen hřbitovní králíci.

„Jasně, půjdeme.“

* * *

„To vypadá, že je to s váma docela vážný,“ prohrábne si Patrik husté, lehce šedivějící vousy a přesune svoji pozornost k mobilu. „Dežo to nedá. Prej nestíhá.“

„Klasika,“ řekne Filip a odhrne si z čela přerostlou ofinu. Má úzké oči, které jeho tváři dodávají někdy až ospalý výraz. Flegmaticky monotónní hlas tomu dojmu jen napomáhá. „Dežo nestíhá už osm let.“

„Si stejně myslim, že je s Janou.“

„S jakou Janou zase?“ zeptá se Aleš. „Anebo ne, nechci to vědět.“

Za oknem osvěžuje vzduch přeháňka, pražská kavárna kousek od břehu Vltavy přesto není plná ani z půlky. Trojice přátel zabrala stolek až v zadní části, kam obsluha musí chodit za roh. Okolní stoly zejí prázdnotou.

„Každopádně ty se z toho nevykecáš, Aleši,“ vrátí se Patrik k tématu dne. Z party je s několikaměsíčním náskokem nejstarší, i když mu bude teprve třicet. Vlasy mu trochu ustupují a pod vousy skrývá dvě brady. „Setkání s rodičema tvý holky je velkej krok,“ dodá. „Jak dlouho spolu jste?“

„V prosinci to budou dva roky. A seznamovat se budu už jenom s tátou. Mámu znám.“

„Počkej… Neříkals, že je její táta…“ vloží se do toho Filip.

„Jo, její táta je sůl týhle země,“ odfrkne si Aleš.

„Co to znamená?“ nechápe Patrik. Filip se pobaveně opře, jako by věděl, co bude následovat.

„Její táta je bejvalej novinář,“ řekne Aleš, když se napije. Výjimečně má před sebou pivo, protože cider došel, ledový čaj nevedou a minerálka stojí o pět korun víc. Je to jeden z těch okamžiků, kdy ho napadne, jestli by neměl začít pít kafe.

„Jakože byl novinář do revoluce,“ pokračuje pak. Tón mu při posledních slovech zhořkne, ale Patrik pořád čeká na pointu. Když nic nenásleduje, zeptá se:

„Co je na tom špatně?“

„Ty vole, kdo asi dělá novináře v totalitním státě?“ rozhodí Aleš netrpělivě ruce.

„Komouš?“ zamračí se kamarád.

„Hůř. Protože po revoluci šel prostě dělat pro Američany do reklamky.“

Patrik nad tím chvíli přemýšlí, obsluha – štíhlá čtyřicátnice s asymetrickým účesem – mezitím odnese prázdné sklenice, aniž by se na cokoliv zeptala.

„Devadesátky byly divoký,“ řekne do ticha Filip.

„Právě,“ přitaká Aleš se zřetelným sarkasmem. „Revoluce byla sametová a něžná, devadesátky byly divoký.“

„Tak to říkaj i lidi jako Gott, že to byla jenom takzvaná revoluce,“ potvrdí Patrik. „Zároveň je ale všechno relativní. Ne každej, kdo nebyl disident, je nutně komunista.“

„Já ti nevim. Tady v tý republice už je všechno tak relativní, že v parlamentu jsou lidi, co na Národní mlátili studenty,“ podrbe se Aleš na hlavě.

„Dobře, no. A statisíce nebo spíš miliony lidí prostě jenom za komoušů chodily do práce. Budeš jim vyčítat, že nevyhazovali do vzduchu mosty? Nebo že se na protest nezapalovali?“

„To je těžký…“ začne pomalu Aleš a zamyšleně se podívá kamsi nad Patrika. „Ale jenom díky týhletý pohodlnosti mohl režim fungovat. Kdyby si každej nehleděl akorát svýho a nezavíral se před zbytkem světa na chalupu s lahváčem, třeba by se ten režim sesypal dřív. Nemůžeš prostě mávnout rukou nad tím, že lidi drželi hubu a krok.“

V místnosti se objeví obsluha, ale než si někdo stihne objednat, zase zmizí. Filip to chce oglosovat, ale Aleš s Patrikem jsou až příliš zabraní do diskuze, tak se radši jen napije ze skoro prázdného půllitru.

„Jednotlivec má prostě nějakou zodpovědnost. Nemůžeš to všechno házet na systém,“ uzavře Aleš.

„Kdy tam vůbec jdeš?“ zeptá se Filip.

„V sobotu.“

„Já neříkám, že by se mělo něco házet na systém,“ ozve se Patrik. „Ale… Vem si třeba moji babičku, jo. Byla normálně ve straně, tam u nich na maloměstě, ale jinak ji politika nikdy nezajímala. Prostě u nich v družstvu byli lidi ve straně. Chodila do práce, vždycky za pár let dostala nějaký ocenění za plnění plánu nebo co. A kolem revoluce šla do důchodu. Vychovala tři děti, nikdy nikomu neublížila, nikdy se do ničeho nemontovala… Je to blbě? Má jít k válečnýmu soudu?“

„Ne,“ bez zaváhání odpoví Aleš. „I když… Záleží. Bejt v nějakým družstvu na maloměstě za kolektivizace není úplně košer.“

„Je čtyřicátej ročník. Její soused, kterýho já taky ještě pamatuju, byl syn kulaka. Víš vůbec, co to je?“

„Netuším.“

„Nechtěls říct gulag?“ přidá se Filip.

„Kulak je něco jako statkář. Vesnickej druh buržousta, kterej s kolektivizací vyhynul. Říkám to proto, že život není černobílej – různý lidi přežívali minulej režim různě. Soused mohl bejt třídní nepřítel a tys ho zdravil, protože pro tebe to byl jenom soused. Nelynčovals ho ani jsi nebojoval za jeho práva. Žádný dramata, jenom život.“

„Dobře no,“ reaguje Aleš. „Vždyť já netvrdím, že někdo z mý rodiny na tom byl výrazně jinak. Taky samozřejmě chodili spořádaně do práce a jezdili do Jugošky. Co mě trápí, jsou ty extrémy. Kurvy a oportunisti. To, že má moje babička deset tisíc důchodu, zatímco debilní Jakeš určitě bere aspoň trojnásobek.“

Patrik se opře zády o židli. V uvolněném sedu mu zpod trika lehce vykoukne břicho. Teprve teď si uvědomí, že v kavárně není puštěné žádné rádio. Potěší ho to – stejně by nehráli nic kvalitního.

„Jo, s Jakešem a spol. je to nešťastný,“ řekne. „Jenže co s tím chceš dneska dělat? Nějakejch třicet let zpátky se skandovalo, že nejsme jako oni. Prostě se to vyřešilo jinak.“

„Vyřešilo se to tak, že se to nevyřešilo,“ prohlásí Aleš. „Možná jsme měli bejt trochu jako oni.“

„Rumunsko svýho Husáka potrestalo. Přijde ti, že jsou na tom dneska díky tomu líp?“

„Třeba by taková poprava Husáka aspoň vyděsila Slováky,“ nadhodí Filip. Trojice se zasměje.

„A byli by z nás doteď spokojený kolonisti,“ dodá Patrik. „Hele, dáme si ještě něco?“

„Můžem to určitě zkusit,“ utrousí Aleš a se sklenicí v ruce se rozhlédne po místnosti. Obsluha nepřichází. Filip sáhne po bundě.

Zaplatí na baru a vykročí do spleti staropražských jednosměrek, kde se snad orientují jen šejdíři s bublifuky a jejich kolegové v pandích kostýmech. Je příjemně čerstvé podzimní odpoledne, na hraně teplého léta a vlezle sychravého mlžení. Aleš s Filipem jdou jedním směrem, Patrik druhým.

„Jdeš zejtra do fitka?“ volá za ním Filip.

„Nejdu. Hraje Sparta. Čus!“

„Měj se!“ mávne Aleš. Po pár krocích se obrátí k Filipovi, nad kterým se ve své nadprůměrné výšce trochu tyčí: „Hele, ty teda taky nesdílíš moje pohoršení nad tím, že normalizační zmrd vydělává třicet let po revoluci víc než všichni mí příbuzný dohromady? Místo aby visel někde na lampě…“

„Ale jo,“ zazní v odpověď. „Tak jak jsem nedávno znova sjel Půlkacíře, tak Kryl byl s náma zajedno. Podle něj tyhle lidi měli viset, nebo aspoň skončit bez majetků. Co z toho ale vyvodíš na tý rodinný oslavě? Vás asi s typkou úplně nestmelí, když fogymu vmeteš do tváře, že se ti z něj chce zvracet… Nebo co máš v plánu?“

„Já nevim. Možná bych tam neměl vůbec chodit.“

„No, v tomhle ti neporadim. Ale Patrik není úplně mimo s tim, že dneska už se k těmhle věcem nejde moc vracet. Dana má nějakej názor?“

„Názor,“ ušklíbne se Aleš a počká, než Filip zkoukne jízdní řád. Na tramvajové zastávce stojí jen pár dalších lidí. „Když jsem se Dany ptal, co si myslí o tom, že je její táta oportunistická svině, řekla, že kdyby tohle prohlásil kdokoli jinej, dostane facku. Pak z ní vypadlo, že o tom, co dělal tatík před revolucí, vlastně nikdy moc nepřemejšlela a nikdo se jí na to neptal.“

„Seš jedinej investigativec, ty vole!“

„Je to prokletí.“

„No, a pak že nejseš novinář… Mně to už každopádně jede. Tak čest práci!“

* * *

„… na pracovní návštěvu na Gottwaldovsko přijíždí generální tajemník Komunistické strany Československa, soudruh Miloš Jakeš…“

„… britská vláda odmítá snahy Státní uhelné správy o dohodu s horníky…“

„… dnes překvapeně sledujeme, kam až nám světové textilní strojírenství uteklo…“

Balastem totalitního newspeaku jako by najednou otřásl výbuch. Aleš věděl, co hledá, ale stejně teď na monitor hledí jako opařený. Z nevzhledných kulis Československé televize osmdesátých let k němu promlouvá člověk, kterého okamžitě pozná, přestože ho nikdy pořádně neviděl.

Má její oči. Respektive ona má jeho oči. Šedozelené oči po tátovi. Aleše to současně fascinuje i bolí. Ty oči jsou tam i tady. Dneska i včera. Patří jeho dívce, patří i Československé televizi. Minulost je schovaná všude kolem nás.

Moderátor cituje úvodník Rudého práva. Odpovídá na otázku, kdo se účastní protistátních demonstrací, tzv. Palachova týdne. V sobotu 21. ledna 1989 komunistická hlásná trouba s očima nejmilejší přítomnosti ukazuje prázdné Václavské náměstí. Následující reportáž se vydává do Všetat.

„Ti, kteří stojí za provokacemi, připomněli, že tu leží Palach, a proto by nebylo od věci to zneužít… Co je to za lidi, kde jsou zaměstnáni a kdo je platí?“

Z komentáře čiší neúcta k člověku a připomínce zmařeného života. Mluví režim, který mlátí děti. Který se bojí mrtvého studenta. Režim slabochů se silnými slovy. Režim, který ze zbabělců dělá hrdiny… Názor je provokace. Vlastní myšlenky působí na funícího býka totalitní mašinérie jako červený hadr.

Aleš je tak ponořený do vzteklých myšlenek, že si ani nevšimne, když do místnosti vstoupí Dana.

„Ahoj, zlato! Co si pouštíš?“ pozdraví.

„… zahraniční zpravodajové opouštěli Všetaty značně zklamáni – žádná mimořádná událost se tu dnes nekonala…“

„To je jenom… jenom jsem koukal na nějaký archivní zprávy,“ zavře Aleš prohlížeč.

„Aha,“ podiví se Dana. Otce poznat nestihla. „Už ti vážně musím pořídit Netflix… V mezičase tady ovšem máme jedno důležitý rozhodnutí: chceš k večeři spíš kuskus, nebo quinou?“

* * *

„A vy už spolu teda nejste?“ ptá se tvář na displeji.

„Kámo, nevim,“ odpoví Monika směrem ke smartphonu a opře se na židli. Rovné vlasy, které jí sahají sotva po ramena, má obarvené stříbrnou barvou. Tvář s velkýma kaštanovýma očima, úzkými rty a nosem lehce zahnutým nahoru jako by čerstvě opustila dětská nevinnost. Teď bez nalíčení je to obzvlášť patrné.

„Vždyť se chová jak úplnej čurák,“ pokračuje. „Se se mnou tuhle zase rozcházel.“