Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Poškození

Vydání první

Copyright © 2022 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2565. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Damaged vydaného v roce 2022

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Foto na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1966-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1967-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Tijan

Poškození

Zasvěcení (2)

Mé vlastní Bailey!

Všem čtenářům, kterým se líbili Zasvěcení!

JEDNA

Bailey

Sviš, sviš.

Stěrače na předním skle měly dnes ráno co dělat. Pršelo od včerejší noci a teď už byl úplně pochmurný den. Temný a zasmušilý, jako moje nálada.

Nemělo to chybu.

Sviš, sviš.

„Jste nervózní, slečno?“

Nereagovala jsem, protože takhle to nemělo být. Neměla jsem se probudit uprostřed noci a najít postel prázdnou. A neměla jsem se vydat v doprovodu jednoho z našich strážců do posilovny bytové budovy a najít tam svého přítele, kluka, kterého jsem milovala, kluka, který už vůbec nebyl tajemstvím před celým světem, jak buší do boxovacího pytle tak prudce, až si každou noc rozdírá klouby prstů do krve. Nebylo správné, že jsem musela stát stranou, čekat, až se probojuje mlhou, než si všimne, že tam jsem, a pak se dívat, jak mu krev kape z rukou na podlahu.

Ale to všechno se opravdu dělo.

Protože tři týdny potom, co se mě pokusili unést, potom co mě zachránil, všechno prostě a jednoduše nebylo v pořádku.

Abych se vyjádřila jasněji, všechno bylo v hajzlu.

A já byla tady.

Na zadním sedadle SUV, které řídil jeden z mých dvou osobních strážců, na cestě do školy, o níž jsem kdysi snila, zatímco můj přítel, ten kluk, kterého jsem si tolik zamilovala, směřoval do své osobní noční můry.

Fitz, můj strážce, pochopil, v jakém jsem stavu, a dál se neptal, nespouštěl však ze mě oči. Viděl. Víc než viděl a já věděla, že mi Kash zavolá asi dvě minuty od chvíle, kdy bude mít Fitz první šanci poslat šéfovi textovku, že nejsem v pořádku.

Protože jsem nebyla.

Dnešek byl den, kdy se měly uskutečnit všechny mé sny.

Místo toho jsem nastupovala do postgraduálního studijního programu s týdenním zpožděním a toužila jsem být kdekoli, jen ne tam, kam jsem měla namířeno. A neměla jsem do toho co mluvit, protože svět se s velkou parádou dozvěděl, že jsem dcera Petera Francise, technologické legendy, která byla v dětství mým idolem, dokud jsem se letos v létě nedozvěděla, že je taky mým otcem.

A pak tu byl můj přítel Kash Colello, jehož dědeček byl jedním z nejbohatších mužů světa, ale k tomu patřily taky vazby a nebezpečná spojenectví s temným podsvětím. Můj přítel se svým zděděným bohatstvím, když teď vyšel ze tmy na denní světlo, a jehož „coming out“ byl ještě větší než můj kvůli jeho konexím a rodině, byl teď devátý nejbohatší muž světa.

Žít jako dcera Petera Francise, žít jako přítelkyně Kashe Colella, to bylo úplně jiné než žít jako Bailey Hayesová.

Existovala pravidla a nároky a pozorovaly vás spousty a spousty lidí.

Takže ne, nebyla jsem v pořádku.

V břiše jsem měla jámu o velikosti Grand Canyonu a nikdo mi nemohl namlouvat, že tam není. Byla tam. Zvětšovala se při každém ranním probuzení a nepřestávala růst.

Jenže to nemohl vyřešit Fitz, ani moji noví spolužáci.

Doufala jsem, že nemají zdání, kdo jsem, ale byla jsem realistka a chápala, že to pravděpodobně vědí. Každý v našem světě znal mého otce, což tedy znamenalo, že taky každý bude vědět, kdo je jeho dcera. „Dneska je velký den. Jsem nervózní,“ lhala jsem skrz zaťaté zuby.

Stín v jeho očích se rozjasnil. Přikývl, vrásky na čele se vyhladily, vrátil se k řízení a ke konání své práce, už bez vtíravých obav, a u mě se nic nezměnilo. Pořád jsem nebyla v pořádku.

Zabzučel mi telefon. Volal Matt.

Naveah. Dneska večer. Chci slyšet, jak to první den šlo. Doufám, že skvěle, sestro.

Textovka od staršího bratra mi pomáhala rozptýlit chmury a trápení. Zvlášť protože jsem si byla celkem jistá, že vyspával kocovinu ze včerejšího popíjení v Naveah. Řečený noční klub byl oblíbeným místem, které navštěvoval, ukazoval se tam a souložil.

Odepsala jsem mu.

Platí.

Jeli jsme dál a mně zabzučel telefon podruhé. MámaŠéf.

Doufám, že máš úžasný den, zlatíčko!! Tvůj mozek všechny odrovná.

Vzdech.

Chrissy Hayesová alias MámaŠéf alias moje matka. Dnes ráno byla starostlivá a milující, ne ta bojovná máma ochotná-spáchat-vraždu-a-schovat-mrtvoly jako její alter ego, královna mejdanů.

Měla bohatší společenský život než já.

Díky, Chrissy.

PRO TEBE MÁMA!

Díky… MámaŠéfe.

Lepší. Učíš se.

Jeli jsme dál a mně zabzučel telefon ještě několikrát.

Ser:

NATŘI JIM TO, VELKÁ SESTRO! PRVNÍ DEN PRO NÁS OBĚ!

No, nenapadlo mě, že moje sestřička bude tak nadšená, že nastupuje do osmičky. Zmírnilo to mou starost o ni, protože jsem věděla, že Seraphina je hodná a čistá a ty kamarádky kolem ní takové nejsou.

Sejmi ty ostatní holky, Ser. SEJMI JE.

Možná jí nedocházelo, že to myslím skoro doslovně, ale já ano. Odpověděla textovkou:

Jako by se už stalo.

To mě vytrhlo z chmur ještě víc. Už jsem na tom byla jako to počasí venku. Pochmurnější, mírně zatažené. O trochu víc než zatažené. Spíš jako zatažené s velkou pravděpodobností deště. A bouřek.

Potřebovala jsem přestat používat analogie s počasím. A pak se mi ozval Cyklon, můj bratříček.

Cyklon: Dodělal jsem robota. Co dneska děláš? Já mám školu. Mají tam třídu robotiky a já se tam dostal. Řekl ti to táta? Budu tam s partou starších kluků, ale vzali mě. Ten robot prý rozhodl. Tenhle rok bude PARÁDNÍ!

Cyklon: Teta Helen říkala, že si dneska můžeme udělat večer s pizzou. Přijdeš? Řekni, že přijdeš. Musím ti povědět o té třídě robotiky. Musíte s Kashem přijít.

Já: To si piš, kámo, a dobře se bav! Máš pravdu. Třída robotiky je úžasná. Nedivím se, že tě vzali, a TY budeš taky ÚŽASNÝ.

Cyklon: Tak jo. Zklidni hormon. Je to teprve první den. Řekla ti Ser, že jsem zase vyrostl? Už jsem vysoký skoro jako ty.

Rozesmála jsem se. Pravděpodobně byl. Měřila jsem sto pětašedesát a on nebyl o moc menší než já. Dokonce i Seraphina prošla růstovým skokem a už jí do mé výšky chyběly jen dva tři centimetry. Ačkoliv i když bylo jasné, že z ní jednoho krásného dne může být supermodelka, bylo celkem jisté, že mám jiné geny a jinou tělesnou stavbu než ostatní Francisovy děti. Matt byl vysoký, ale hubený, samá ruka, samá noha. Seraphina byla už teď o maličko statnější než já. Byla jsem drobná po Chrissy a ráda jsem se domnívala, že mám v sobě stejnou hayesovskou bojovnost. Uměly jsme v případě potřeby dát pořádnou pecku, ale měla jsem Peterovy vlasy a oči. Oba jsme měli medově hnědé oči a uhlově černé vlasy s modrými odlesky ve správném světle.

Ostatní Francisovy děti rostly do výšky a do krásy.

A jako na povel, jako by se všichni spikli a dokonale si načasovali textovky, se to mému mladšímu bratrovi povedlo. Jeho textovka roztrhala temná mračna. Pronikl jimi paprsek světla. Byl malý génius a s nadšením se učil a pěstoval svou genialitu. Vůbec jsem se nebála, že by ho šikanovali, protože Cyklon byl jako já. Prostě se jim nahackuje do počítačů a nakonec se všichni naučí, že se ho mají bát.

Milovala jsem to klučičí tornádo.

Trávila jsem tolik času u Kashe a mimo Chesapeakeské sídlo, až už to dál nešlo. Potřebovala jsem bratra a sestru. Teď mi došlo, jak moc je potřebuju. V hrudi mě úplně pálilo, až se mi svíralo srdce. Bolestivě. Po všech těch skandálech, jež proběhly, když jejich mámu zatkli za to, že se mě pokusila nechat unést a zavraždit, mi bylo řečeno, že by asi bylo dobré, kdybych se vzdálila od domu a taky od Seraphiny a taky od Cyklona.

Stalo se. Při vzpomínkách na to pálení na hrudi ještě zesílilo.

Už se nebudu držet stranou.

Já: Musíme před Naveah zaskočit do domu. Musím si poslechnout o třídě robotiky a ujistit se, že ty holky byly dneska k Seraphině hodné.

Matt: To zní dobře. Hackni se jim do účtů, zkontroluj těm kravkám sociální sítě. Neumíš napsat program, který by jim usmažil počítač, když začnou mluvit o Ser hnusně?

Já: Ne, ale dej Cyklonovi pár let. Určitě se toho chytne.

Úplně jsem slyšela, jak se Matt té odpovědi směje.

Zapomínám. Oslovil jsem nesprávného rodinného génia. Je vás tolik, že se to nedá pamatovat.

Už jsem byla skoro, a zdůrazňuju skoro, v dobré náladě, když jsem uviděla, že se blížíme k začátku Hawkingova kampusu.

Musím končit. Už jsme tady.

Hawkingova univerzita byla po městě vyhlášená svým fotbalovým týmem, ale pro mě ne.

Mně záleželo jen na tom, že tady získám titul z počítačových informačních systémů a pak nastoupím svou kariéru vytváření bezpečnostních systémů. Nicméně to byl pěkný pohled, jak jsme se blížili. Hawkingovu univerzitu tvořily šedé cihlové budovy, které většinou vypadaly jako hrady. Budova, kde jsem měla mít většinu přednášek, měla terasu přes celý zbytek domu a střecha se zdála vyvýšená, jako by pod ní bylo ohromné patio. Divné, ale taky docela v pohodě. Vstupní dveře byly vysoké přes dvě podlaží a vyrobené z kovu a natřené tmavě oranžovou barvou. Vypadaly skoro ohořele a já odhadla, že to je taky nejnovější trend.

Nebo jsem se to aspoň domnívala. Neměla jsem zdání, jak to je.

Ale zeptejte se mě na nejnovější trendy počítačových tabulkových editorů, kódování programů nebo webových stránek, a dokážu jich odříkat dobré dva tucty a pak přidám bleskový seznam všech pro a proti každého nového trendu, to vše s mým pronikavým a kousavým vtipem.

Už teď, jen když jsem na to pomyslela, jsem začínala být celá napružená.

Byla jsem skoro veselá a slunečná. Dokud Fitz nezastavil auto.

Nikdo mě nepovažoval za připravenou, a abych řekla pravdu, nebyla jsem. Byla jsem na hadry, ale kdo by nebyl? Svět věděl, čí jsem dcera, a svět taky věděl, že se mě pokusila zabít nevlastní máma.

Ale byly tu i změny k dobrému: můj chlap a moje rodina.

A to všechno mě přivedlo až sem, protože jsem věděla, že nebudu navštěvovat postgraduál jako někdo anonymní. Až tam vstoupím, všichni budou vědět, kdo jsem. A nejen kvůli tomu, co jsem právě uvedla, ale protože vědí, kdo je můj otec, a před dvěma měsíci bych slintala blahem nad zjištěním, že Peter Francis má nemanželskou dceru. Takovou, co má mozek.

Jenže ta holka jsem byla já, takže jsme zase u toho. U mého dilematu.

Byla jsem ráda anonymní. Tady nebudu anonymní ani náhodou.

Bože. Fňukám.

Konec fňukání. Šmytec.

„Byla jste zaregistrovaná a všechno je aktualizované. Učebnice vám byly doručeny spolu s poznámkami z prvního týdne výuky.“ Fitz nepřestával mluvit, jako by věděl, co mě žere.

Protože jsem byla nová, všechno mi dalo práci. Za normálních okolností bych musela projít celý kampus a ujistit se, že všechny moje platby za školu prošly. Musela bych si zařídit fotky a vyzvednout oficiální průkaz. Sehnat učebnice, protože člověk musel být v obraze s tím, co po něm chtěli profesoři. Pak tu byla mapa, na níž se dalo zjistit, kam vlastně máte jít nebo i jen kde zaparkovat.

Kash prošel s mým bezpečnostním týmem celý můj bezpečnostní plán. Měla jsem bezpečnostní plán! Ještě pořád jsem se nedokázala smířit s tím, že jsem někdo, kdo bezpečnostní plán potřebuje. Takže jsem věděla, že můj druhý strážce už je uvnitř. Erik a Fitz. Oba vypadali jako v mém věku nebo o pár let starší. Kash nás včera večer představil. Oficiálně nás seznámil a sdělil mi, že Erik bude v civilu, což znamená, že se pokusí splynout s okolím. Neuměla jsem si představit, jak může špičkový osobní strážce „splynout“ tak, aby byl neviditelný. Ale snažili se. Tak se budu snažit taky.

Fitz se chystal otevřít dveře a já věděla, co udělá potom.

Nemohla jsem. To už bylo příliš mnoho pozornosti.

„Je Erik uvnitř? Ráda bych vystoupila sama.“

Setkal se s mýma očima ve zpětném zrcátku. Věděl, na co se ve skutečnosti ptám, a po druhém pohledu použil telefon. Vzápětí zabzučel a já se zadívala oknem na budovu. Jak mi Fitz odpovídal, už jsem zahlédla Erika stát u dveří.

Vypadal jako student. Džíny. Mikina s kapucí. Přes jedno rameno měl přehozený batůžek a v ruce telefon. S pohledem upřeným na mě otevřel dveře budovy a ledabyle za ně nahlédl.

Vypadal úplně stejně jako čtyři další studenti vedle něj, ale já věděla, že skutečnost je jiná. Hlídal mě a bylo mi jasné, že jen co dojdu k budově, nějak si najde způsob, jak mi otevřít dveře. Budu muset počkat, aby mohl vstoupit první. Tahle pravidla mi byla včera večer silně zdůrazněna. Na všechno existoval protokol a důvody, ale ze všeho nejvíc, říkal Kash, šlo o mou bezpečnost.

„Můžete jít.“

Popadla jsem tašku a kývla Fitzovi. „Děkuju.“ Vystoupila jsem a hned mi začal zvonit telefon.

Volá Kash.

Ráno mě probudily jeho rty putující mi po páteři, pevná ruka na boku a pak celá hodina extáze. Čekala jsem ranní rychlovku. Bylo to úplně jinak. Nijak nespěchal. Pořád to bylo ono, ale ocital se v tom úplně jiný prvek, v němž byl pomalý a něžný a milující. Líbal mě celou dobu, co jsme se milovali.

Celé tělo se mi přitom třáslo emocemi a Kash mi nakonec palcem setřel slzu. Tak mě to překonalo.

Milovala jsem ho.

Bože, já ho milovala a on nějak věděl, co přesně potřebuju, abych začala tuhle další kapitolu.

Přiložila jsem telefon k uchu. „Právě teď máš jít na první schůzi akcionářů.“

Kash pocházel z mocné rodiny s dobrými styky. Jeho dědeček byl sice pánem zla – bohatý, mocný a nebezpečný – a máma bývala finanční génius, takže mu odkázala nesmírně velké dědictví, ale on sám to ve světě dotáhl dál. Kromě peněz a moci měl Kash akcie Phoenix Tech po otci, který firmu zakládal spolu s Peterem.

Kash postupně přebíral otcovy podíly, které za něj předtím spravoval můj otec, a taky přebíral starší firmy, jež založila jeho matka za podobných podmínek. Majitelé čekali, až syn Evelyn Colellové vystoupí ze stínu.

Odpověděl mi tichý smích. Zaplavil mě, celým tělem se mi rozlilo teplo a tetelení.

Tetelení. Ještě pořád na mě působil už jen jeho hlas.

„Akcionáři můžou počkat. Fitz říkal, že už jdeš dovnitř. Jak je ti?“

Zastavila jsem se na chodníku, urovnala si tašku a zavřela za sebou dveře auta. Vzduch byl teplý, slunce už slibovalo, že bude celý den pražit, a studenti všech věkových skupin šmejdili za mnou, kolem mě, přebíhali před vozidlem. Nejeden si prohlédl Fitze, kterého bylo vidět skrz přední sklo.

Bylo to působivé vozidlo, černé SUV, ale nic víc. Mohla jsem být normální studentka, kterou jen někdo přivezl… ovšem seděla jsem vzadu a Fitz seděl vpředu a cítila jsem, jak jejich pohledy přejíždějí ke mně a v duchu se ptají, kdo jsem.

Před třemi měsíci by mi to ještě nevadilo. Před třemi měsíci bych předpokládala, že se mi dostává pozornosti, protože mě předešla moje studijní reputace. Trmácela bych se z parkoviště od své staré malé corolly a stála bych frontu na parkovací povolení, abych hned první den přednášek nedostala pokutu.

Ale v žádné z těch tváří se nezračilo poznání.

Dýchalo se mi snáz. „Připadám si absurdně, abych byla upřímná.“

Další Kashův tlumený barytonový smích. „Jasně. A Busichovou a Gou už znáš. Dohlédnou na tebe.“

Pevně jsem sevřela rty.

Znala jsem je. Nechtěla jsem se s nimi ale seznámit tímhle způsobem. Ne v otcově pracovně, v tátově přítomnosti a s vědomím, že už se mi dostává zvláštních výsad, protože mě představuje jako dceru Petera Francise. Busichová byla šéfkou postgraduálních programů a Goa byl vedoucím katedry mého programu. Dva jedinci, s nimiž by se normální student nikdy nesetkal, ale já ano. Další změna.

Pořád samé změny.

Sevřel se mi žaludek. Zrak mi zakolísal, všichni se na mě začínali tlačit.

Vzpamatuj se! V duchu jsem slyšela, jak na mě štěká Chrissy hlasem plným netrpělivosti a názoru, že je to celé směšné. I já, jak se snažím pojmout všechny ty „mimořádné“ věci, co se mi dějí a určitě se mi budou dít dál. Před třemi měsíci bych nad sebou obracela oči v sloup, ale…

„Co jestli jsi ji předávkoval?“

„Mrcho…“

„Únos a vražda…“

Spolkla jsem knedlík obalený kyselinou, aby mi neucpával hrdlo. Stalo se.

Ruce se mi třásly, ale hlas jsem měla pevný. Krucinál, můj hlas nic neprozradí. „Máš pravdu. Bude to dobré.“ Narovnej se, Bailey.

Narovnala jsem se.

Stáhni ramena dozadu, holka.

Stáhla jsem ramena dozadu.

Nádech. Naber vzduch. A jdi. Musíš dobýt titul. Bude z tebe magistra v oboru počítačových informačních systémů.

Nadechla jsem se, nabrala vzduch a mohla jsem vyrazit. Matčin hlas všechno smazal a byla jsem připravená. Bude to dobré.

Změnila jsem taktiku. „Miluju tě.“

Chvilku byl zticha. Neskočil na to, ale opakoval to po mně a já věděla, že tím hovor prozatím končí. Vyřeší to dnes večer, i když jsem si sama nebyla jistá, co „to“ je. Ale ukončila jsem hovor.

Věděla jsem, že mi Kash kryje záda.

Věděla jsem, že mě miluje.

Protože jsem to věděla, cítila a akceptovala, byla jsem připravená vyrazit.

DVĚ

Vstoupila jsem do budovy a tam mě čekal uvítací špalír. Nedělám si legraci.

Nebo, no, to jsem přehnala, ale byla tam slečna Busichová se širokým úsměvem a tmavými vlasy staženými do drdolu. Vedle ní stál pan Goa a další dva pedagogové a dva studenti. Členy pedagogického personálu jsem znala, protože jsem si to zjistila předem. Jedním z nich byla moje poradkyně slečna Wellsová a druhým další profesor mého oboru, pan Dvantzki. Studenty jsem neznala. Ty jsem si předem nevyhledala, což svědčilo o tom, jak jsem byla mimo. Ještě před třemi měsíci bych si prošmejdila všechno, co by se dalo najít, a nebyl by pro mě problém vyšťourat seznam nastupujících studentů prvního ročníku.

„Slečno Franci…“

Zastavila jsem Busichovou zdvořilým úsměvem. „Hayesová. Pořád jsem jen Bailey Hayesová.“

Zarazila se, svraštila za brýlemi obočí, pak se její tvář zase vyhladila. Znovu se usmála. „Samozřejmě. Slečno Hayesová. Vítejte.“ Ukázala na studenty. „Tohle jsou Hoda Mansourová a Liam Smith. Oba jsou z vaší studijní skupiny.“

Hoda měla nádhernou tvář. Velké tmavé oči, hladkou snědou pleť a rty tak oblé, až tvořily téměř oválný tvar. Vlasy měla bohaté. Jiné slovo mě nenapadalo, protože jich byla spousta. Byly hladké a sahaly jí těsně k ramenům, ale nad jejich objemem se mi sbíhaly sliny. Jestli si dnes nechala udělat foukanou, pak chci znát jméno její kadeřnice, i když taková nejsem. Chrissy ano. Matka by se na ni vrhla, vykřikovala by obdivná slova nad její pedikúrou a smetanově zbarvenými nehty a náušnicemi, které jí visely a třpytily se v uších. Ale mě postavil do pozoru výraz v Hodiných očích.

Nebyla z těch, se kterými je radno si zahrávat. To jsem poznala hned. V těch očích byl bystrý a skoro vypočítavý výraz. Oplatila jsem jí stejným pohledem a ona sevřela rty.

Tak tedy jo.

Uvidíme, kdo s koho.

Liam byl takřka úplný opak. Rozcuchané blond vlasy, které trčely do vzduchu, setrvalá vlna tam, kde bylo poznat, že si do nich vjíždí rukou a nechá je tak, jak jsou, a před mýma očima přesně to udělal. Po tváři se mu rozlil skoro přihlouplý úsměv. Vrásky kolem očí a úst byly jemné a navíc mu dodávaly ospalý výraz. Modré oči podbarvené únavou nebo nějakou chemikálií, ale měl postavu sporťáka. Široká ramena. Polokošile mu končila uprostřed bicepsů a ty byly vypracované, takže kluk trávil čas v tělocvičně.

Ti dva spolu nebyli to, co jsem očekávala. Ale na druhé straně, já taky nezapadala do ajťáckého stereotypu. Když jsem se podívala přes ně do chodby, uviděla jsem spoustu klátivých a rozpačitě postávajících kluků, kteří však do stereotypu zapadali, i když mezi nimi proběhla dívka, spěchající k naší skupině. Drobná. Snědší pleť, malá ústa a kulatější obličej.

Okamžitě se mi zalíbila.

„Aha. Ano. Tohle je Melissa Zvanguamová.“

„Ahoj.“ Podala mi ruku, pozorovala mě vykulenýma očima.

Poznala jsem to. Prostě jsem to věděla. Trvalo to jen okamžik, ale ten uchvácený výraz tam byl.

Jestli jsem o tom dříve pochybovala, teď bych se nejradši nakopla. Ostatní zachovávali větší zdrženlivost, nebo jim to prostě bylo jedno, ale téhle dívce to jedno nebylo.

A já už věděla, jaká slova od ní budou následovat, pronesená zadýchaně zbožným tónem. „Ty jsi dcera Petera Francise.“

Vložila jsem ruku do její, ona ji pevně stiskla a rozplývala se: „Jsem obrovská, obrovská fanynka tvého otce a budeš v mé skupině.“ Hluboký nádech.

Slečna Busichová se zamračila. „Vzpamatujte se, slečno Zvanguamová.“

„Ano.“ Melissa automaticky přikyvovala, skelné oči nalepené na mně, a o krok ucouvla. Nepustila přitom mou ruku, takže se musela předklánět. „Nedokážu pustit tvou ruku.“

Hoda zakašlala a přistoupila. Ruce měla sepjaté před tělem a ten pohyb naše dlaně rozdělil.

Liam byl sjetý. Tím jsem si byla jistá. Jeho úsměv vůbec nepohasl ani se nezměnil. Vůbec se nehýbal.

Jo. Sjetý. Určitě.

„Ehm. Slečno Mansourová. Co kdybyste ukázala slečně Hayesové budovu, aby se zorientovala?“

Zorientovaná jsem už byla. Taky jsem to řekla. „Absolvovala jsem prohlídku na jaře a mám prostudované všechny mapy a půdorysy. Upřímně řečeno, vážně jen chci jít na přednášku a začít.“

Hoda ustoupila kousek stranou, takže stála napůl vedle mě, čelem ke slečně Busichové.

„Ano, no…“ Busichová pohlédla na ostatní pedagogy, což dávalo smysl. Byla šéfkou všeho. Tohle byla konkrétnější otázka.

Slečna Wellsová přijala narážku a přikývla, ve tváři další formální úsměv. „Hoda vám i tak ukáže, co je třeba. Hodo?“

„Ano, slečno Wellsová?“

„Po přednášce ji přiveďte do mé pracovny. Slečno Hayesová?“

Slečna Hayesová byla moc oficiální. „Bailey. Prosím.“

„Bailey.“ Její úsměv teď působil o fous upřímněji. „Moc mě těšilo. Po přednášce vám Hoda ukáže, kde je moje kancelář. Musíme si projít váš program.“

Přikývla jsem. Tohle jsem čekala.

Setkání se studijním poradcem bylo normální. To ostatní ne.

„To zní skvěle. Děkuju.“

Hoda zahájila prohlídku rázně. Vykročila přede mnou a já si musela pospíšit, ale ona už spustila.

„Ve skupině máme dvanáct studentů. Tři jsou dálkaři. Devět na denním studiu. Jsou tam tři ženy. To jsi ty, já a Melissa. Ostatní jsou kluci a máme dva starší dospělé, a když říkám starší, tak tím myslím, že jsou to chlapi ve středním věku, co se vrátili ke studiu.“ Prošla kolem jedné otevřené třídy a ukázala dovnitř. „Přednášky v pondělí začínají v půl desáté. Přednášky ve čtvrtek začínají v půl jedné. Každá trvá tři hodiny. Zbytek rozvrhu s tebou projde studijní poradkyně. Tady je naše osobní studentská laboratoř.“

Přistoupila ke dveřím a otevřela je. Byla to holá místnost bez oken, jen počítače. Spousty počítačů. V koutě stála tiskárna a vedle ní dozor.

„Pro další studium využíváme školní knihovnu, takže když nejsme tady, nejspíš budeme v knihovně. Většina dělá asistenty absolventů, ale potloukat se po jiných pracovnách, to tady nevidí rádi. Katedra IT klade v tomhle programu důraz na soudržnou a propojenou studijní skupinu, a tak tedy ano, znamená to, že jsme pokusná morčata. Za loňský rok tu byl nadprůměrný počet studentských sebevražd. Zkoumali nejizolovanější programy a IT program měl vysoké procento. Takže jak vidíš. Jsme kamarádi z donucení, ne že by na tobě bylo něco špatného.“

Zastavila se, než se vydala dál chodbou. „Všichni vědí, kdo jsi. A až se sejdeš se slečnou Wellsovou, jen se k tobě pohrnou. Peter Francis je pro nás bůh.“ Přimhouřila oči, přejela mě od hlavy k patě. „Jestli ses dostala do tohohle programu vlastní zásluhou, určitě to chápeš.“

A cvak.

Záda se mi napřímila.

Cítila jsem, jak mi v břiše vzniká horkost a pak se rychlým tempem šíří.

„Dostala? Vlastní zásluhou?“ Přimhouřila jsem oči. „Myslíš, že mě sem přijali jen kvůli tomu, kdo je můj otec?“

Přešla kousek chodbou, zastavila se zády u zavřených dveří třídy a zůstala stát čelem ke mně. „Já si to nemyslím. Já to vím. Pracuju v kanceláři postgraduálu a byla jsem u toho, když Peter Francis kvůli tobě vloni na jaře volal slečně Busichové. To já brala telefon.“

To není… Žaludek mi poklesl.

Ale počkat.

Co to znamená?

Dostala jsem se sem vlastní zásluhou. Dělalo mi to starosti i dřív, obavy, jestli jsem ta stipendia získala kvůli sobě, nebo kvůli svému vztahu k Peterovi. Věděla jsem, kdo jsem. Tahle holka to nevěděla. Neměla zdání, kdo jsem, což vypovídalo spíš o ní než o mně.

„Jestli Peter kvůli mně volal vloni na jaře, tak ne proto, aby mě sem dostal. Přijali mě už dřív.“

„Tvoje jméno ani nebylo v záznamech, teprve až po tom telefonátu. Dostal tě sem taťka. Máme požadavky na prospěch. Jestli je nesplňuješ, vypadneš.“

Jakmile mě přestala urážet, sklouzla pohledem za mě a nebylo to poprvé od chvíle, co jsme se vydaly na prohlídku. Přistoupila blíž, sklonila hlavu. „Znáš toho kluka?“ Otočila jsem se a uviděla Erika, jak se sklání nad pítkem.

Na zádech měl batůžek. Na boku bouli a pozoroval nás koutkem oka. „Celou dobu nás sleduje.“ Tanec začal.

Ale nic neřekla, ani nečekala na mou odpověď. Sáhla po dveřích a vstoupila dovnitř.

Pokračovala jsem za ní a otočila se.

Dvanáct párů očí se obrátilo ke mně.

TŘI

Civěli. Šeptali si. Zírali.

Věděla jsem, že se to stane, takže jsem to ignorovala a usadila se k první přednášce.

Vstoupil profesor, ale nechoval se ke mně jinak než k ostatním. To byla úleva. Přišel se mi představit. Brian Zerr. Rovnou mi sdělil, že pochází z Indie. Nevěděla jsem, proč mi to říká, ovšem vzala jsem to na vědomí a posadila se vedle Hody.

Teprve po přednášce, po debatě o pokročilých teoriích kódovacích systémů, se to stalo.

Vrhli se na mě, jen co přednáška skončila.

Nezapamatovala jsem si jejich jména. Kdyby měli jmenovky, zapsala bych si je do paměti bez problému, ale neměli a zřejmě se všichni navzájem znali. Univerzita by se možná měla znovu zamyslet nad představou, že fakulta IT je jedním z nejizolovanějších studijních programů. Tihle kluci působili jako dávní kámoši, vyptávali se na discord servery, a jestli můj táta hodlá vytvořit to fórum umělé inteligence, jak se povídá.

Za prvé: polekalo mě to. Mírně. Taky mě to nadchlo.

A za druhé: umělá inteligence byla něco nevídaného a bez hranic. Její možnosti… V duchu jsem si nadávala, že jsem pomáhala Cyklonovi s jeho robotickým králíkem, když jsme si celé léto mohli číst o teoriích umělé inteligence. Ale co, sakra. Léto bylo v háji, až na všechny opravdu skvělé věci, které z něj vzešly, jako třeba že jsem získala rodinu, otce, zamilovala jsem se do strašidelného a nebezpečného podnikatele a taky, víte, poznala celý ten jinak jiný svět, třeba černé trhy a všechno, co představoval Calhoun Bastian.

Až na to, že se dělo tohle všechno, bylo celé léto úplně v háji.

Umělá inteligence.

No ne.

Tím se tihle kluci zabývají?

Otázka se mi ještě převalovala v hlavě, když mě Hoda vedla do kanceláře slečny Wellsové, a jakmile jsem se tam ocitla, pochopila jsem, že nebudeme mluvit o mém rozvrhu přednášek, protože vloni na jaře jsem požádala o větší studijní nálož. Zvládla bych ji a chtěla jsem absolvovat za rok, ne za dva. Ale při pohledu na její zaťatý obličej jsem se obrnila. Měla kulatou tvář se světle růžovými pihami, rusé vlasy zastřižené těsně pod uši a bílou saténovou blůzu, o číslo menší, než měla být. Byla těsně přiléhavá a na boku se jí dělal faldík, ale když si blůzu popotáhla, aby to zakryla, měla jsem sto chutí jí říct, ať to nechá být. Ať přijme své křivky. A to jsem si říkala jen proto, že jsem byla pořád ještě nervózní a v obavách, ale neuměla jsem přesně definovat proč. Dojde mi to, nebo mi to spíš Kash s největší pravděpodobností prostě rovnou řekne.

„Jaký byl váš první den na Hawkingu?“

Zamžikala jsem.

To bylo… Tak jo. Nečekala jsem takový začátek. Přistoupím na to.

„Všechno zpracovávám.“

„Ostatní studenti nevědí o vašem mozku.“

Pravda. Moje fotografická paměť, která jako by se každým rokem zlepšovala a neslábla.

Zvedla propisku a šťourala se jejím koncem v zápisníku, zatímco mě pozorovala. „Taky nevědí o vašich technologických dovednostech.“

„Hmmm.“

Sepjala jsem ruce v klíně a trochu svraštila čelo. Nebyla jsem si jistá, kam tím míří.

„Určitě znáte statistické údaje, ale stejně vám je povím. Jeden student z vaší skupiny má IQ v pásmu geniality. Tři studenti mají IQ těsně pod pásmem geniality. Pět studentů jsou techničtí nerdi, pokud se tomu tak říká. Milují počítače. Milují na počítačích všechno a úroveň jejich znalostí je výjimečná, ale ohledně celkové výše IQ jsou nadprůměrní, což je pro studenty z naší fakulty typické. Zbývající tři studenti jsou na fakultě novější a jsou tu jen proto, aby si zajistili práci u ochranky svých rodin. Stupeň inteligence v téhle rovnici nefiguruje, protože jsou outsideři. Jsou to vlastně jen normální lidé.“ Odmlčela se. Zvedla obočí. Propiska se znovu zabořila do zápisníku. „Chápete, co říkám?“

Zaryla jsem nehty do dlaní, jen lehce.

Nepouštěla se do mě jako prve Hoda, která si mě pletla s jedním z těch „průměrných“ studentů. Slečna Wellsová znala můj životopis. Vystupovala vůči mně, jako bych měla představovat problém pro ni nebo pro katedru, a to se mi nezamlouvalo. Vůbec se mi to nezamlouvalo.

„Slečno Wellsová.“ Sakra. Fakt to chci udělat?

Nebyla jsem šplhoun, ale studentka, o kterou si nikdy nemuseli dělat starosti, ba ani se ji snažit něco naučit. Dejte mi knihu a v devíti z deseti případů se dokážu všechno naučit sama. Ale stejně jsem musela platit za přednášky, abych získala titul, a kvůli tomu jsem profesory využívala. Kladla jsem jim otázky, které jiné studenty ani nenapadly. Profesoři to měli rádi, a moc.

Měli rádi moje uvažování.

Tahle reakce byla jiná než u mých profesorů z minula.

Nebyla jsem zvyklá na takové chování a nevěděla jsem, jak na něj reagovat. Můj otec pro mě ještě nikdy nepředstavoval problém. Jenže když teď všichni věděli, kým je, mělo být pro mě zřejmě všechno nové. Srdce se mi rozbušilo rychleji.

Dlaně se mi taky potily jak zběsilé, ale jdeme na to.

„Ano?“ řekla.

Propána.

Vyfoukla jsem trochu vzduchu a otřela si ruce o džíny. „Soudíte mě.“

„Prosím?“ Obě obočí teď stoupla do výšky.

„Soudíte mě. Nevím, jestli kvůli tomu, kdo je můj otec, protože vám pravděpodobně volali Goa i Busichová, nebo sakra, i kdyby dokonce kvůli tomu, s kým chodím,“ – při posledních slovech se jí svraštilo čelo – „ale jsem ten typ studenta, co nedělá vlny. Protože jsem chytrá, hodně si ze mě utahovali, když jsem byla mladší. Sestřenice chodily do školy se mnou a pomáhaly mi ty agresivnější lidi postavit do latě, ale stávalo se to. Kvůli tomu jsem samotářka, nebo aspoň většinou samotářka. Chodím na přednášky. Odvádím práci. Odvádím mimořádnou práci. A jsem ten typ studenta, co se chce všechno naučit.

Nežádala jsem otce o ty telefonáty. Nežádala jsem, abych tu s sebou měla dva bodyguardy. Nicméně vím, že otec sem telefonoval, protože mě má rád a snaží se mi vynahradit ztracený čas. A ti dva bodyguardi jsou opravdu nutnost. Pořád jsem stejná jako dřív, ale to, kým jsem, prostě znamená, že budu upoutávat větší pozornost. To je všechno.

Ta doporučení nelhala. Četla jsem je do jednoho. Můžu vám je odrecitovat slovo od slova, jestli chcete, ale ta chvála byla taky zasloužená. Prosím, posuzujte mě podle těch dopisů, a ne podle toho, kým si myslíte, že budu, protože jste měli oproti jiným studentům ty dva telefonáty navíc.“

Mlčela, když jsem domluvila, rty měla sevřené. Neuhnula očima. Pozorovala mě, jako by se mi mohla dostat až do mozku, aby mi přišla na kloub, a pak šup, všechno, o čem přemýšlela, zmizelo. Ramena se jí uvolnila. Obočí ochablo. Vráska z čela zmizela.

„Tak jo,“ pronesla tiše. Přikyvovala a odložila propisku na stůl. „Začala jsem těmi statistickými údaji, jen abyste věděla, že i když jste geniální studentka, berete toho na sebe moc vzhledem k nedávným událostem ve svém životě.“

Cože?

Ztuhla jsem.

Četla jsem v ní špatně?

Předklonila se, opřela se pažemi o psací stůl, ruce sepjaté. Sklonila hlavu, pořád mě pozorovala. „Ale ohledně svého hodnocení máte pravdu. Začala jsem tím, že jsem vás soudila podle vašeho otce, a nepřiznala jsem to. Teď vidím, že vás to rozzlobilo. Omlouvám se.

Ach.

Vážně? Profesorka, která se omlouvá?

„Ale stejně pochybuju, jestli jste připravená vzít na sebe ten náklad, o který jste na letošní rok žádala. Jste v programu pro pokročilé a tím pádem budete končit napřesrok v srpnu. Je to dvojnásobná zátěž.“

Neměla jsem peníze.

To byl praktický důvod, proč jsem chtěla skončit co nejrychleji.

Kash peníze měl. Peter taky. Bydlela jsem u Kashe, takže jsem nemusela platit nájem, ovšem byla jsem nesvá z toho, jak jsem ve skutečnosti závislá, a existoval rozdíl mezi vyděláváním peněz a přijímáním peněz.

Říkejte si tomu hayesovská pýcha, ale chtěla jsem si na sebe vydělat sama.

Měla jsem v plánu aktualizovat počítačové systémy v nemocnici Brookley, abych si vylepšila konto v bance, než nastoupím na postgraduál. To se nestalo, takže teď mi zbývalo jen rozhodnout se, jestli si řeknu o peníze, seženu práci, nebo budu tajit dech, dokud nepropluju školou a nezískám práci v IT.

Celý rok jsem už tajila dech.

Předklonila jsem se. Ruce se mi uvolnily a položila jsem je dlaněmi na stehna. „Tenhle semestr si beru jen jeden předmět navíc. Vím, že první semestry postgraduálních programů jsou vždycky nejtěžší a nejintenzivnější. Příští semestr mám dva předměty navíc a z obou složím zkoušky během letních prázdnin.“

„Většina studentů chce čas na odpočinek ve druhém letním čtvrtletí. Víte jistě, že chcete hned pokračovat?“ Zapnula monitor počítače a otočila ho tak, abych viděla to co ona. Měla tam můj rozvrh. „Během zimních prázdnin absolvujete jednu kompletní stáž. To se obvykle ani nedovoluje.“

Ale u mě ano. Vyplnila jsem žádost. Absolvovala jsem telefonáty. Získala jsem souhlas.

Neměla jsem hotovou stáž, nicméně měla jsem od univerzity schváleno absolvovat ji předčasně.

Nic z toho jsem neřekla, protože to věděla taky.

„Musím se vás zeptat znova. Promyslela jste úplně, jaký náklad na sebe berete? Budete mít víc povinností, jelikož jste dcera Petera Francise a já vím, s kým chodíte. Nebudete mít čas spát, jíst, ba ani se osprchovat. Jako vaše studijní poradkyně vám to nedoporučuju.“

„Ne.“

Moje odpověď byla rychlá a prudká.

Stoupala ve mně panika, sápala se, zarývala mi studené hroty do útrob a já panikařila už jen z toho, jak sžíravá ta panika je.

Potřebovala jsem školu. Nechápala to. Potřebovala jsem to. Potřebovala jsem to jako dýchání.

Kdybych měla být k sobě upřímná, nešlo mi o to zvládnout to za rok. Šlo o to rozptýlit se natolik, abych nemohla myslet, nemohla cítit, nemohla vzpomínat.

Vzpomínání bylo nejhorší.

Všimla si mé reakce. „O co tady jde? Vypadáte, jako byste měla dostat panickou ataku.“ Ataku.

Zaútočily na mě vzpomínky.

„Ta kráva mluvila moc dlouho…“

„Hoďte ji dozadu do dodávky…“

„KASHI!“

Vlastní výkřik ke mně dolehl až tam, kde jsem seděla, a fyzicky jsem sebou trhla. Židle zarachotila o podlahu a celou tu dobu slečna Wellsová nevypadala nijak radostně. Visel nad ní celý oblak obav. A už jsem byla zase u těch analogií s počasím. Nádhera.

„Vím, co se vám stalo.“ Její slova teď zněla vlídněji. „Potřebujete školu, abyste to zvládla, viďte?“

Byla jsem moc napjatá, její oči mě však přitáhly a nedokázala jsem odtrhnout zrak. V hrudi mi probíhala imploze, tlačila se dovnitř a já nemohla. Kurva. Dýchat.

Podařilo se mi přikývnout.

Technologie. Počítače. Kódy. To byl můj svět. Můj. Bylo mi v něm příjemně. Žila jsem v něm. Býval to můj život, moje bezpečnostní přikrývka a tam jsem se potřebovala zase dostat, jinak to nezvládnu. Mohla bych se v tom světě ztratit a potřebovala jsem to. Potřebovala jsem to víc, než mi až do nynějška docházelo.

„Proto jsem to zrychlené studium nepotřebovala. Nevěděla jsem, co se mi stane, ale…“

Přikyvovala. Vypadala naprosto vědoucně a chápavě a mně se začalo dýchat snáz, když řekla: „Tak jo. Uděláme to. Bude to dobré. Pomůžu vám se vším, co potřebujete, a taky bych vám měla sdělit, že jsem dostala osobní telefonní čísla na vašeho přítele a na vašeho otce. Bylo mi nařízeno použít je v případě potřeby, ale nikdo jiný ta čísla nemá.“

Připadalo jí to legrační. Rty se jí zvlnily úsměvem.

Taky jsem se zaculila. „Vědí o tom posledním Busichová a Goa?“

„Samozřejmě ne.“

To se jí na tom líbilo nejvíc.

ČTYŘI

Ten večer v Naveah jsem Mattovi vyprávěla o své studijní poradkyni, o spolužácích, o všem. Byli jsme vmáčknutí ve VIP boxu, paži měl položenou na opěradle mého sedadla a byl ke mně natočený, aby nás oddělil od ostatních. Naproti nám seděli jeho přátelé obklopení dívkami.

Guy objímal kolem ramen jednu z dívek, sedící na vnitřní straně boxu.

Chester se opíral dozadu s druhou dívkou na klíně.

A Tony – ani se mi nechtělo podívat. Zatáhl třetí za roh a já věděla, že dívka klečí, ale určitě nedělali to, co se zdálo, že dělají. Byli mimo naše zorné pole, ovšem ne mimo zorné pole zbytku klubu. Ačkoliv ten večer byla v klubu větší tma než obvykle. Torie přinesla pití a zmínila se, že došlo k havárii osvětlení.

Tony toho pravděpodobně využíval. Hnus.

„Zřejmě je to intenzivní,“ říkal Matt, ale pohled mu pořád ujížděl za mě. Seděla jsem na kraji boxu a on měl dokonalý výhled na stoly kolem tanečního parketu. Nic bych nevsadila na to, že očima šukal nějakou holku a že brzy poté, co vstane od stolu, bude si to s ní rozdávat doopravdy. Tak to můj bratr dělal. I kdyby řekl, že jde všem pro pití, věděla jsem, že mu není radno věřit. Půjde pro pití a  přinese ho , ale časový úsek mezi jeho odchodem a příchodem bude záviset na tom, jak dlouho mu potrvá, než si to s tou holkou udělá.

O něco dřív jsme měli rodinnou večeři s Cyklonem a Seraphinou v hlavní budově sídla. Marie byla pořád pryč, což bylo divné. Marie vedla dům. Její nepřítomnost byla super divná. Máma tam byla, ale celou večeři byla duchem nepřítomná. Kash byl ještě pořád na poradách. Stejně tak Peter, takže nakonec šlo o sourozeneckou večeři s tetou.