Martin Michek
O život

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Jaroš

Martin Michek: O život – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Ptáte se, kde a jak se Martin Michek, malý kluk z Českých Budějovic, vyklubal? Jak se dostal k motorkám? Jak si vysnil svou pyramidu? Kde a jak přičichl k motokrosu, aby pak reprezentoval Českou republiku na všech těch mistrovstvích napříč naší planetou?

Kdybyste to náhodou nevěděli, tak Martin Michek je dvojnásobný vicemistr světa v motokrosu, je čtyřnásobný mistr Evropy, osmnáctinásobný mistr České republiky a světový šampion v soutěžích BAJA. A k tomu všemu je vítězem další spousty závodů v motokrosu.

Třešničkou na dortu je neskutečné historické desáté místo na slavném Dakaru 2021.

V současné době je právě Dakar pro Martina takovou špičkou jeho pyramidy v hlavě, vrcholem jeho veleúspěšné kariéry.

Prozradím na sebe, jak si stavím

ze splněných snů svou vlastní pyramidu

hodnot a štěstí.

Vůně benzínu – začátky

Jako malej myšák jsem byl drak. Už od narození! Aby taky ne, když jsem se podle čínského kalendáře ve znamení draka narodil. Vůně benzínu ke mně pronikala a já si ji zamiloval už od odrážedla. Drala se ke mně všemi póry a lezla mi pod kůži. Byl jsem jí doslova omámený. Po porodu, když jsem se poprvé nadechl, tak i v tom prvním nadechnutí musela být špetička té třaskavé tekutiny, které říkáme benzín, protože jinak to snad ani není možný.

Když jsem pak poprvé spatřil svět a jak šel čas, když jsem udělal své první krůčky, to už byly tou podmanivou vůní provoněny všechny moje trika, kalhoty, ponožky i dupačky a pleny.

Rodině, do které jsem se narodil, totiž místo krve v žilách koloval benzín.

Táta i můj o osm let starší brácha Radovan byli oba dva motorkami doslova posedlí. Není tak divu, že i já jsem chtěl být stejný jako oni a toužil jsem jít v jejich stopách.

Jelikož jsme trávili společně hodně času v garáži a na tréninku a motorka se záhy stala mojí modlou, znamenala pro mne už tenkrát vrcholek mojí malé pyramidy…

I já chtěl mít svou mini motorku, i já jsem moc toužil jezdit na krosce, tak jako táta i brácha. I já chtěl!

A tak se stalo. Ani jsem si neuvědomil kdy a stal jsem se jaksi zcela přirozeně součástí rodinného motorkářského klanu. Narodil jsem se do něj, tak mi to bylo souzeno.

Maminka s malým Martinem, u své nové motorky

Jako kluk jsem se věnoval také bikrosu

Martin s bratrem

Pak jsem s tátou a bráchou od jisté doby absolvoval snad všechny jejich výjezdy. Hodiny jsem trávil u jejich tréninků a bral si s sebou BMXové kolo a napodoboval jsem jízdu na motorce, a když jsem měl pauzu, tak jsem si stavěl skokánky, na které jsem se rozjížděl co nejrychleji z kopce, abych trošku zažil ten správný adrenalin, prožil to vzrušení, když se vyskočí a pak letí hezky vzduchem.

I doma jsem se neustále motal kolem nich na dvoře, a především pak zcela pochopitelně v dílně. Kalhoty a ruce jsem jako kluk neměl ušpiněné od toho, od čeho je mají ušpiněné jiní prckové, tedy od hlíny či bláta, ale pěkně od oleje a lízátka.

Přišly Vánoce, jak tomu tak každým rokem v prosinci bývá, a mně tehdy bylo teprve sedm let, když se událo cosi převratného. Vánoce pro mě vždy byly malinko jinačí než pro většinu mých kamarádů. Snad pro okolí trochu netradiční, protože já je „slavil“ jaksi dvakrát. U táty jsme slavili Vánoce pokaždé už odpoledne, u mámy pak buď večer, nebo na druhý den. A tyhle byly výjimečné, na ně už zřejmě nikdy nezapomenu. Nikdy…

Když jsem byl malý, bavila mě čtyřkolka

S tátou, který se mi hodně věnoval

S tátou

Ježíšek měl asi skvělou náladu a musel být v dobrém rozmaru. A já musel být strašně hodný, protože u stromku stálo cosi, co vypadalo už zakryté plachtou hodně „podezřele“ dobře.

„Co to je?“ vyzvídal jsem a snad jsem měl tušení, ale vážně jsem nevěděl, co se pod tou plachtou skrývá.

„To je tvůj dárek,“ šklebil se na mne táta a dělal si legraci: „Houpací koník?“

„Ne…“ – nenechal jsem se nachytat, nedalo mi to a skočil jsem k tomu překvapení a hned z něj strhával tu plachtu, kterou bylo přikryté. Strhnul jsem ji a začal ji muchlat v rukou, a najednou jsem tam stál zaražený, s husí kůží, nevěřícně jsem se díval nejdříve na řídítka a pak i celou motorku a jediné, na co jsem se zmohl, bylo říct – MOTORKA! A byl jsem z toho úplně vytřeštěný. Ostatní dárky mě v tu chvíli už vůbec nezajímaly. Jenom ta nádherná motorka.

PVéčko osmdesátka.

Moje první motorka

Já měl svou první motorku! Měl jsem takovou radost, že se to nedalo přehlédnout, nakažlivou radost, která dokázala v tu chvíli doslova nadchnout všechny přítomné. Všichni, kteří tam se mnou byli, měli radost taky. Smáli se a radovali a čekali, co udělám. Jak se s tím poperu. Myslím, že jsem je tenkrát nezklamal. Nezaváhal jsem totiž ani na vteřinu. Hned jsem musel se svou novou nablýskanou motorkou vyjet ven.

U domu v nedalekém poli jsme měli postavené takové ty tratě se skoky pro kolo, na kterých jsme se s klukama proháněli.

Na nich jsem taky na svém kole trénoval, jako kdybych byl tušil, že tu motorku jednou od našich, tedy od Ježíška, dostanu. S klukama jsme neustále soutěžili, třeba kdo dál doskočí, nebo kdo je nejobratnější, a samozřejmě kdo bude na trati v cíli jako první, a tedy rychlejší.

Tak na tu naši cyklodráhu jsem zamířil hned se svou novou láskou. Musel jsem si ji bezodkladně vyzkoušet. Když jsem ji vytlačil před barák, nakopl jsem motor, překvapivě se mi to hned povedlo, jako kdybych to už dělal kolikrát, a zamířil rovnou na to pole. Párkrát jsem si projel trať jen tak pomalu, seznamoval jsem se s krásným pocitem z jízdy, a věřte, že to byl jiný pocit než na kole. Na této umělé trati v poli u našeho domu tenkrát doopravdy začala moje závodnická kariéra. Tam se datují moje začátky, moje první jízda na mé první vlastní motorce. Krásný zážitek, na který dodneška moc rád vzpomínám.

Všichni byli zvědaví, vylezli před barák, aby se dívali. A zdá se, že jsem v tu chvíli splnil všechna tátova očekávání, protože od těch Vánoc jsme spolu začali pozvolna trénovat. I když byla naše rodina tou dobou již roztržena, táta s mámou už byli po rozvodu, našli jsme s tátou vždycky nějaký ten čas na společný trénink…

Jenže škola tou dobou musela být stále na prvním místě. Tenkrát jsem od pondělka do pátku bydlel u mámy a od pátku do neděle zas u táty. Takže jsem takhle pendloval od jejich rozchodu dost dlouhou dobu a mezi tím neustálým přesouváním se z místa na místo jsme museli najít čas na naše tréninky. Někdy to nebylo nijak snadné, ale zvládali jsme to. A po několika pátečních a víkendových trénincích, které jsem pod jeho vedením absolvoval, jsem mířil rovnou na juniorské závody, na které mě táta přihlásil. Byl to pro mne možná trochu i strašák, ale taky adrenalinová událost, které jsem se nemohl dočkat. V týdnu jsem se ve škole ani pořádně nedovedl na učení soustředit, jak jsem na to musel neustále myslet. A máma z toho nebyla tenkrát nijak odvázaná. Snažila se mě na jedné straně podpořit, na straně druhé mi ale taky nezapomínala zdůrazňovat to, jak je pro mne, a vlastně pro každého v mém věku, škola moc prospěšná.

Nicméně, nedal jsem se, nenechal jsem se od ježdění odradit. Naopak, každým rokem od těch Vánoc jsem byl se svou motorkou stále častěji a den ode dne, každým týdnem a měsícem jsem se zlepšoval a zlepšoval. Dostávalo se mi, chválabohu, podpory nejen od táty, ale i od bráchy, a jak jsem už říkal, i od mamky. Tedy od obou rodičů. Bez máminy podpory by to tenkrát jaksi ani nešlo.

Od první jízdy na poli u domu to nabralo postupně docela slušný spád. S tátou jsme poctivě trénovali, a já zanedlouho začal dokonce jezdit na závody častěji.

Trénink na první závod

První závod

Svůj první závod jsem jel v mých osmi letech. První opravdový závod.

Konal se v Českých Budějovicích na tamním výstavišti. Závody tam byly součástí programu v rámci celostátní zemědělské výstavy Země živitelka. Byla tam krátká, ale perfektně udělaná superkrosová trať. A hned napoprvé jsem si na ní počínal docela dobře. Myslím, že v té mojí kategorii jsem byl druhý, nebo dokonce snad i první.

Pochopitelně jezdců v ní nebylo nijak moc a byl to ještě takový „dětský“ motokros. Závodili jsme tam spíš pro lidi, kterých se na nás přišlo podívat překvapivě hodně. Vedle seniorského „velkého“ motokrosu jsme v podstatě pro přítomné diváky dělali jen jakousi motokrosovou exhibici.

Mám na to období krásné vzpomínky, protože jsem poprvé mohl vnímat tak mohutné fandění. Sešla se tam doopravdy spousta lidí a všichni nám fandili.

A mě to ihned vtáhlo do té adrenalinem nabité atmosféry. Ukázalo se, že jsem hodně impulzivní a nebudu toho potřebovat moc k tomu, abych se nechal pořádně „vyhecovat“. Objevila se u mě vlastnost, která se u závodníka cení a která mi zůstala dodnes. Stejně tak, jak mě ta atmosféra dovedla tenkrát pořádně nabudit a nabíjelo mě to fandění davu lidí, je tomu i dnes. Nic se na tom dodnes v podstatě nezměnilo. A když se mi náhodou něco někdy nepovedlo, nenechal jsem se hned tak snadno odradit. I když, nevím, jak by to bylo, kdyby mě k tomu zcela cílevědomě nevedl táta.

První závod – České Budějovice

Už na mých prvních závodech mě povzbuzovali diváci

Vždycky mi říkal:

„Nevadí! Stane se. Ale nesmíš to vzdávat! Když si půjdeš za svým cílem, tak ho dosáhneš. A dosáhneš všeho, co si umíníš!“

A taky mi vtloukal do hlavy, že dokonce i z těch špatných věcí se může člověk naučit vzít si něco dobrého. Něco, co jej dovede posouvat neustále kupředu. A já se snažil těm jeho radám nejen porozumět, ale taky se jimi řídit.

Od svého prvního závodu jsem věděl, že se chci stát skutečným závodníkem. Od toho dne jsem už trénoval s jasnou vidinou, s jasným cílem, a dával jsem do toho nejvíc, co to šlo. A ono to bylo taky znát. Zlepšoval jsem se s každým odjetým závodem.

S každým dnem, týdnem, měsícem a rokem to bylo znát. Jezdil jsem s tátou po závodech a dosahoval stabilně dobrých výsledků. Byl jsem ve svém živlu. Moc mě to bavilo i proto, že s mým juniorským závoděním bylo spojeno mnoho hezkých zážitků. Jezdil jsem na šedesátkách IMBU a na nich jsem se hned od samého začátku prosazoval. Dokonce jsem ve své kategorii začal i vyhrávat.

A zatímco já byl nadšený a moje láska k motorkám sílila, můj starší brácha Radovan, který taky jezdil na motorkách, tenkrát v kubatuře do 125 cm3, se dostal do období, kdy se najednou rozhodoval, jak dál a co vlastně chce skutečně dělat. Tak nějak se to s tím jeho ježděním najednou rozhodlo, protože táta začal stavět firmu, budoval si zázemí a veškeré finance tou dobou šly do rozvoje firmy. A motorky, ty bohužel musely jít stranou. Firma se po nějaké době skutečně rozeběhla a táta si mohl znova konečně začít plnit své sny. A já? Já mohl začít jezdit skutečný motokros. Tou dobou už měl můj brácha pochopitelně docela jiné aktivity a už nenavázal tam, kde skončil.

Jaksi přirozeně jsem tedy v naší rodině na svého staršího bráchu navázal já.

Táta mi věřil a vložil do mě všechny své naděje. Byl jsem ještě mladý, a tedy perspektivní. Dalo se se mnou ještě snadno a dobře pracovat. Trénovali jsme poctivě, v podstatě skoro každý den, kdy to šlo, nevynechali jsme žádný volný čas.

Rozhovor na startu

Martin s číslem 14 s tátou na závodech

Táta mě permanentně cepoval. Vtloukal mi neustále do hlavy to samé, abych se nikdy nevzdával a taky, že vše špatné je i k něčemu dobré. Pak mi taky říkal, abych se snažil dát ze sebe v každém okamžiku co nejvíc a abych měl vždycky jasný cíl. A já jsem ho poslouchal. Vždycky jsem si ten cíl jaksi vyhlídl a krůček po krůčku se k němu snažil přiblížit a nakonec ho i dosáhnout. A kolikrát mě to už vůbec nebavilo, štvalo mě to a mnohdy to i pěkně bolelo.

Dnes jsem však moc rád, že jsem si prošel takovou drsnou procedurou, že se mi od táty dostalo pevných základů, na kterých se dala stavět moje pomyslná, vysněná pyramida snů.

Perličkou možná je, že táta tenkrát možná ani úplně nechtěl, abych jezdil motorky na té nejvyšší, profesionální úrovni. Měl motokros moc rád. Miloval ho stejně jako já. Nakonec ale neviděl tak daleko, jak jsem už tenkrát viděl já. Jemu by zřejmě bylo stačilo, kdybych jezdil takové ty nižší přebory… ve kterých bych byl schopen bezesporu stávat pravidelně na bedně.

Já ale před sebou viděl jinou kariéru. Pro mě to bylo snazší i proto, že se přede mnou s každým vyhraným závodem otevíraly nové a nové obzory a sny a postupem času jsem dohlédl dál než on. Myslím, že tomu tak bylo právě proto, že on sám opravdovým závodníkem vlastně nikdy nebyl. Jenom motorky ze srdce miloval. A jako snad každý nadšenec do motorek měl v garáži i on tu svou Zetku, kterou jel občasně povrkat.

S chutí ji pokaždé provětral, zajezdil si a byl šťastný. A to mu stačilo. Byl to takový nadšený hobík. Závody však nejezdil nikdy. Bavilo ho u závodů být, fandit nám, prožívat s námi to drama na dráze, dýchat nabitou atmosféru. Adrenalin stoupal o to víc, když jsme nejdříve s bráchou, a pak já jako solitér, měli nějaké výsledky.

Moje druhá motorka byla Kawasaki KX65 – na ní jsem začal sbírat své první opravdové vavříny. Měl jsem ji moc rád.

Jezdil jsem na ní jednu úspěšnou sezonu, a protože se mi na ní hodně dařilo, paradoxně jsem se s ní musel rozloučit, protože jsem pak už každým rokem dostával motorky nové. Už jsem na sebe upoutal pozornost motokrosového zákulisí, protože jsem pravidelně na závodech dosahoval dobrých výsledků. V juniorských kategoriích do 65 kubických centimetrů, do kterých jsem tenkrát patřil, jsem začal pravidelně vyhrávat. A to s sebou přineslo první zajímavé nabídky. Už tou dobou se na mě obrátil první tým. Jmenoval se LMJ Sport. S týmem se můj táta bez větších problémů domluvil na mé podpoře a já za něj od té chvíle mohl začít jezdit.

S jejich podporou jsem zanedlouho nato začal jezdit osmdesátky. Bylo to zase trochu něco jiného, motorky byly samozřejmě krapet těžší a výkonnější a chvíli jsem si na ně musel zvykat. Ale i v osmdesátkách jsem po nějaké době úspěšně navázal na úspěchy v 65kách a začal vyhrávat v mistrovství republiky v juniorských kategoriích do osmdesáti kubických centimetrů.

S týmem LMJ Sport jsme už kde tu dokonce vyjížděli i za hranice, kde jsem mohl začít sbírat zkušenosti i ze zahraničních klání. A to už bylo něco!

Pamatuju si, že na osmdesátce jsme byli například v Holandsku. Tam jsme měli dokonce možnost i nějaký čas trénovat, osahat si trať, připravit se na závody, jak se patří.

Jezdil jsem i IMBU a všechny ty závody, které k těm dětským a juniorským kategoriím patřily. Tenkrát v Holandsku jsem v Pey Echtu i vyhrál. Byl to takový halový „superkrosek“, kdy byly v rámci závodního okruhu spojené dvě haly, a pamatuju si, že se jezdilo chvíli i venku pod modrým nebem mezi nimi. Nic podobného jsem do té doby nezažil a ani neviděl. Bylo to dost nezvyklý, ale hezký. Oči si při výjezdu z haly pokaždé musely rychle zvyknout na ostré světlo a naopak při vjezdu dovnitř byla na okamžik pořádná tma. Dodnes si na to pamatuju, a kdybych se soustředil, dovedl bych si to snad i detailně vybavit, jak silně se mi to vrylo do paměti. Mám na to krásné vzpomínky.

Na osmdesátce jsem kromě Holandska byl taky třeba v Mexiku, na ostrově Cozumel, kde jsem jel své první zaoceánské závody.

S motokrosem, nejen z té doby, se u mě pojí nespočet zážitků. Hezkých, jako jsou třeba výhry, ale i samotné to cestování a poznávání cizích zemí a lidí. Ale je třeba přiznat, že někdy byly i zážitky nepříjemné, smutné i nehezké a byly spojeny s občasnými nezdary, prohrami, a třeba i tvrdými pády – které k závodění především v začátcích patří. V takovou chvíli je potřeba vždycky znova vstát, snažit se to hodit za hlavu a zkoušet to znova a znova. Nakonec se to fakt povede.