Kde jsem se tu vzala

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Pavlína Čikovská

Kde jsem se tu vzala – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN tištěné verze 978-80-7650-939-9

ISBN e-knihy 978-80-7691-039-3 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-040-9 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-038-6 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Prolog

Emiliin pohled mířil vzhůru, nad opadanou omítku starého činžovního domu, na místo, kde na poslední patro dosedala střecha. Okap potřeboval vyměnit, to bylo zřejmé i na dálku. Už ze země byly patrné prorezavělé díry, kterými za deště protékala voda, takže připomínal spíš cedník. Kousek od svodové roury ze žlábku vyrůstal útlý kmínek malé břízky, jejíž větve Emilii z výšky zdravily přátelským třepotáním desítek malých zelených ručiček. Přes žalostný dojem ze stavu stoletého domu, obývaného výhradně staršími lidmi, kteří už na údržbu neměli dost sil, považovala ten malý semenáček za šťastné znamení. Život se prosadí vždycky, i na nejnehostinnějším místě, pomyslela si.

S manželem Gerhardem se záhy po nastěhování shodli, že pro začátek ošetří pouze nejpalčivější bolístky zanedbaného domu. Nechali provést nejnutnější opravy střešní krytiny, aby do domu nezatékalo, a nahradili zrezivělý okap novým. Nová fasáda by vyšla příliš draho, o tom nebylo pochyb, takže tuto investici okamžitě zamítli. Líbivý zevnějšek přece není to nejdůležitější, pomyslel si Gerd. Ale Emilia přišla s nápadem, aby dům nechali porůst nějakou popínavou rostlinou. Omítku tak nebude třeba dále řešit, protože se pod zelenými šlahouny zkrátka ztratí.

Gerd byl návrhem nadšený. Tuhle báječnou vlastnost na své manželce miloval. Pokaždé si dokázala poradit, pokaždé našla cestu, jak dosáhnout kouzelného výsledku s minimem vynaložených prostředků. Byl si jistý, že má po boku tu pravou ženu.

Emilia zvolila břečťan, což na první pohled nebylo nijak originální. Břečťan obrůstal velkou část domů nejen v jejich ulici, ale v celé staré části dolnosaského městečka. Místní obyvatelé ho vysazovali spíš pro jeho praktičnost, příjemný vzhled a rychlý růst než pro vlastnosti, které mu přisuzovala už starověká mytologie, ale Emilii imponovala i tato stránka: břečťan jako symbol věrné lásky a dlouhého, šťastného života.

Právě se přestěhovali do nového a čekala je ještě jedna zcela zásadní změna, proto Emilia věřila, že tahle rostlina bude pro jejich nový domov ta pravá. Aby se přece jen alespoň nepatrně odlišila od okolních domů, vybrala odrůdu Goldheart – Zlaté srdce. Malé střapaté lístky se zlatým středem, na několika málo šlahouncích jich v plastových květináčích rostlo sotva pár, ale Emilia věřila, že časem rostlina zesílí a pokryje zlatými srdíčky celý dům. Bude to trvat několik let, ale Emilia byla trpělivá. Trpělivost se jí ostatně v životě mnohokrát vyplatila.

Tou dobou už ji ohromné břicho značně omezovalo v pohybu, takže malé rostlinky zasadil do země u zdi domu Gerd. Potom se oba manželé společně usadili na ztrouchnivělá prkna letité zahradní lavičky a radovali se z příslibu budoucích dní. „Máme hotovo,“ prohlásil Gerd. „Další roky už budeme jenom sledovat, jak nám to všechno pěkně roste.“

Emilia však jako zkušená zahradnice moc dobře věděla, že na zahradě není nikdy hotovo, že ji nelze nechat napospas sobě samé, že vyžaduje neustálou péči. Stejně jako stvoření, které mělo co nevidět přijít na svět. Čekala je spousta práce, ale Emilia se na to těšila. Nevydržela dlouho sedět s rukama v klíně.

„Břečťan, takovej plevel!“ ozvalo se za jejich zády krátce poté, co zavrzala zahradní vrátka. Od branky se k nim šourala stará žena, obývající sousední byt. Při každém setkání sotva odpověděla na pozdrav a tohle byla nejdelší věta, kterou od ní dosud slyšeli. Emilii zamrzelo, že se její práce na společné zahradě setkala s tak negativní reakcí, a raději společně s mužem beze slova zmizeli domů.

Po zbytek dne už jen mrzutě přecházela po bytě a nebyla s ní řeč. Teprve večer Gerd zpozoroval, že příčinou jejího neklidu není sousedčina zlostná reakce, ale úmorné bolesti, vracející se ve stále kratších intervalech, a převezl ji do porodnice. Ještě ten den přišla na svět císařským řezem holčička, kterou pojmenovali Berta. Když si šťastný Gerd po několika dnech odvážel obě dámy domů, čekalo je na zahradě překvapení. Vedle lavičky ze země vyrůstala malá břízka, která původně obývala okap. Zdálo se, že se jí na novém místě daří dobře.

„Bříza, takovej plevel!“ ozvalo se seshora z okna. „Jsem moc zvědavá, kdo uklidí ten bordel, až to na podzim začne padat!“

Tentokrát už Emilii sousedčina zlostná reakce z míry nevyvedla. Pouze zakroutila hlavou a ještě pevněji k sobě přivinula malý uzlíček v náručí. Byla odhodlaná si své štěstí bránit a nenechat si ho nikým pokazit. Ostatně, netrvalo dlouho a stařenu, jíž příkré dřevěné schody v domě činily čím dál větší obtíže, si vzal k sobě syn, který bydlel v přízemním domku v nedaleké vesnici. Do vedlejšího bytu se pak nastěhovala mnohem příjemnější sousedka, mladá učitelka místního gymnázia, pro kterou schody neznamenaly žádný problém a nevadil jí ani dětský pláč, který se od sousedů ozýval ve dne v noci.

Zanedbaná zahrada se postupem času proměnila k nepoznání. Záhony zaplnily pestrobarevné letničky, rozmanité druhy zeleniny vyrůstaly v úhledných řádcích. Nově vysázené keře brzy začaly poskytovat v létě velmi žádaný stín a prořezaná hrušeň se po letech skomírání každý podzim obalila množstvím šťavnatých plodů. Když zlatolistý břečťan dosáhl úrovně oken v přízemí, malá Bertička už běhala po dvorku a na papírovou čtvrtku obtiskovala nabarvené listy, sesbírané pod břízou u zrenovované lavičky. Občas se Emilia po hodinách dřiny na lavičku posadila a pozorovala dcerku, jak věnuje veškeré nasazení některé ze svých oblíbených venkovních zábav. V tu chvíli zapomněla na bolavá záda, plevel prorůstající dlažbou chodníku, hádavou kolegyni v práci i celý zbytek světa. Jediné, co v tu chvíli cítila, byl klid a nesmírná vděčnost. Musela ujít dlouhý kus cesty, aby tu teď mohla odpočívat a pozorovat čilé děvčátko před sebou. A přestože mnohokrát nastaly chvíle, kdy měla chuť na všechno rezignovat, nepřestávala věřit, že někde hluboko leží semínko, které jen čeká na ty správné podmínky, aby mohlo vzklíčit. Co na tom, že si to semínko musela nakonec koupit.

Život se prosadí.

PRVNÍ ČÁST

1

„No fuj, ten je ale špinavý! Takovou zbytečnost si rozhodně nebudeme brát domů. Nech to tady na cestičce, ano?“ sklonila se mladá maminka k chlapečkovi s trochu nakřivo naraženou kostkovanou bekovkou. Chlapeček poslušně vrátil kámen na pískem sypanou cestu, ale sotva se maminka otočila ke kamarádce, která tlačila kočárek s malým miminkem, šup, a kámen skončil v kapse. Během krátké chvilky k němu přibylo několik dalších, až se kapsy krátkých letních kalhot pod váhou kamení prověsily jako přeplněná nákupní taška.

Berta, studentka nedalekého gymnázia pojmenovaného po slavném fyzikovi a místním rodákovi v jednom, scénku zamyšleně sledovala z dřevěné lavičky na okraji městského valu, téměř tříkilometrového prstence obepínajícího historickou část stotisícového města v Dolním Sasku. Spolu s ní seděla na lavičce spolužačka Anke, drobná, ale nepřehlédnutelná dívenka s tmavými vlasy, která od příchodu do parku neustále štěbetala, aniž svému okolí věnovala sebemenší pozornost. Také ostatní osazenstvo sousedních laviček si hledělo svého, takže jedinou svědkyní tajemství chlapce s kostkovanou bekovkou, kterému říkali Felix, byla Berta.

Felix však dívčinu přítomnost, stejně jako všechno ostatní vyjma zaprášených kamínků, naprosto ignoroval. V jeho světě momentálně neexistovalo nic jiného než nalezený poklad.

Berta se v té chvíli ocitla v pozici neviditelného diváka. Jako by její lavička byla sametem potažené sedátko v Německém divadle na náměstí Theaterplatz, kde herci také předstírají, že žádné hlediště neexistuje. Pokud zrovna nehrají Brechta, upravila svou úvahu Berta, která neměla ráda nepřesnosti.

Lidé jsou obvykle přesvědčeni, že výhradními strážci vlastních tajemství jsou pouze oni, proběhlo jí hlavou. Ale Berta věděla, že i Felixova maminka, která se jmenovala Schulzová a pracovala v účtárně podniku, v němž Bertina matka vařila obědy, měla své tajemství. A jistě i tahle paní Schulzová, stejně jako její syn, byla přesvědčená, že své tajemství dokáže bezpečně střežit.

Paní Schulzovou by jistě překvapilo, kdyby zjistila, o čem se včera večer bavili Bertini rodiče, zatímco si jejich dcera čistila zuby v koupelně. „Není žádným tajemstvím, že to dítě není Alexovo,“ řekla Bertina matka svému muži tlumeným hlasem, aby ji dcera neslyšela. Zřejmě ji na podobné informace považovala za příliš nezralou.

Matčino šeptání pochopitelně vzbudilo Bertin zájem, a tak ještě více nastražila uši. Přála si jako černý pasažér proniknout do světa, který před ní její rodiče dosud skrývali. Do světa, kde všechno nemělo tak líbivou tvář, jak to vypadalo navenek.

Ostré paprsky červencového slunce Bertu vrátily do přítomnosti. Slízla kapku růžového krému, který v žáru pozdního odpoledne rychle měnil svou konzistenci a z poctivého kopce ovocné zmrzliny stékal dolů po oplatkovém kornoutku, jejž si s Anke přinesly z nedalekého kiosku. Rozhlédla se kolem. Před pár dny začalo skutečné léto. Vzduch voněl, byl těžký a ani se nepohnul. Bertě připadalo, že se v tom teplém odpoledni zpomalilo i plynutí času.

Obvykle se městský val hemžil běžci, takže vzbuzoval dojem obřího atletického oválu. Ale právě v tuhle chvíli tu nebyl k vidění jediný sportovec. Jako by celému světu najednou došel dech a musel se na chvíli zastavit, aby nabral nové síly. Nikde žádný pohyb, vše bylo dokonale statické. Veškeré lavičky byly obsazené lidmi nejrůznějšího věku: slunícími se seniory, maminkami se spícími dětmi v kočárcích, které využívaly klidné chvilky k vypití kávy, studenty s mobily v rukou.

Jaká tajemství před světem asi skrývají všichni tihle lidé? A jaká další tajemství před Bertou skrývají její rodiče? To byla otázka, která poslední týdny zaměstnávala Bertinu mysl ze všeho nejvíce.

Pochopitelně zdaleka ne všichni jsou takoví úzkostliví tajnůstkáři. Jestli někdo v tomhle městě nedělal se svými tajnostmi drahoty, pak to byla Anke – ovšem pouze v přítomnosti své nejlepší kamarádky. Kolikrát jen už Berta za dobu trvání jejich přátelství musela odpřisáhnout mlčenlivost?

„Něco ti řeknu, ale zůstane to jenom mezi námi, slibuješ?“ ztišila Anke významně hlas a na malou chvíli se odmlčela, aby svým slovům dodala patřičnou dramatičnost.

„To jsem byla já, kdo Florianovi zastrčil ten vzkaz do penálu. Ale nikomu, vůbec nikdy, nikdy nikomu to neříkej, prosím!“

„Neblbni, copak jsem na tebe někdy něco práskla?“ opáčila Berta trochu dotčeně. Pro Anke by vyzrazení jejího tajemství znamenalo konec světa. Ale čím je její nevinné tajemství proti tajemství paní Schulzové? A všem velkým i malým tajemstvím obyvatel tohoto na první pohled poklidného města?

Anke ještě chvíli nahlas zvažovala všechna potenciální rizika své akce. Ale nakonec i na ni dolehla netečná atmosféra letního odpoledne a dál už jen mlčela, což bylo neobvyklé. Berta seděla, zírala do prázdna a nemyslela v tu chvíli vůbec na nic, což bylo rozhodně neobvyklé.

Trvalo to jen pár minut, možná ani ne, než chvíli absolutního klidu narušila hlučná skupina fotbalových dorostenců, kteří se přesouvali na trénink. Jeden netrpělivý sportovec z náhlého popudu vykopl míč, který rozvlnil nehybný vzduch, obloučkem přeletěl udusanou cestu a záhy – spolu se zmrzlinou – skončil Anke v klíně. Klidná chvilka byla pryč.

„A dopr…“ vykřikla Anke, takže se veškeré osazenstvo okolních laviček otočilo jejich směrem. „Čokoláda s borůvkama! To v životě nepustí! Ty šaty mám na sobě první den, máti mě zabije!“

Berta se okamžitě probrala z příjemného stavu hibernace, ale i teď mlčela. Anke sice byla její nejlepší kamarádka, ale byly chvíle, kdy jí její životní katastrofy připadaly banální. Vlastně se to stávalo docela často.

„Skvělý, takže nejdřív ten rodičák, potom zničený šaty… Fakt se těším na večer. Ještě bych cestou domů mohla takhle vyšperkovaná potkat Floriana a nic horšího už by se stát nemohlo,“ pokračovala ve svém nářku. Ze školní brašny vytáhla papírový kapesníček a snažila se abstraktní mazanici ze šatů odstranit, ale její úsilí vedlo k ještě zoufalejšímu výsledku. Rezignovaně si povzdychla.

„Nemám šanci s tím něco udělat. Radši bych se doma vůbec neukazovala. Hele, Berti…“ odhodlala se po chvíli. „Nemohla bych přespat u tebe?“ obrátila se s teatrálním pohledem na nejlepší kamarádku. „Prosím, prosím?“ zalomila dramaticky rukama.

Bertu stálo velké úsilí ovládnout se, aby nevybuchla smíchy, ale nakonec se přemohla a odpověděla stručněji, než měla v plánu: „Nemohla, sorry.“

Anke se nafoukla.

Po chvíli si Berta uvědomila, jak protivně muselo její rázné odmítnutí vyznít, a dodala: „Dneska to vážně nejde, promiň.“

Jenže ono to nejde nikdy, nejen dneska, napadlo Anke. Berta byla prostě na svou osobní zónu háklivá a domů si nikoho nebrala. Anke si na to za ty roky už zvykla, přesto se tu zeď čas od času znovu pokoušela prolomit.

Její snaha však pokaždé skončila neúspěchem, a tak se i tentokrát obě kamarádky rozloučily a každá se vydala svým směrem. Anke z batohu vytáhla ten největší sešit a přitiskla si ho rukama na břicho, rozhodnutá v téhle absurdní pozici absolvovat celou cestu k domovu.

2

Claudia vystoupala po dřevěném schodišti, odemkla dveře společné chodby, přimhouřila oči a nasála vůni, která vyplňovala celou chodbu. Zaváhala. Cítila dušené mleté maso a zelí, mohla by to být zelná roláda s bramborem? Možná, ale jedna výrazná složka té vůně ji mátla, takže si zcela jistá nebyla.

Musím se zeptat Berty, až ji zase potkám, pomyslela si a usmála se při představě, jak Berta obrací oči v sloup.

Tuhle hru hrála Claudia od doby, kdy se do dvoupatrového bytového domu přistěhovala – tedy dobrých patnáct let. Claudii vždycky ohromovala skutečnost, že ještě nezažila den, kdy by ji podobně výrazná vůně po příchodu domů nepřivítala. Její sousedka, Emilia Bauerheimová, totiž vařila denně. Každý den ve své kuchyňce čtyři krát tři metry připravovala poctivá hutná jídla tradiční německé kuchyně, jejichž vůně nesmlouvavě pronikala i za vstupní dveře bytu rodiny Bauerheimových.

Claudia si pokaždé s dojetím vzpomněla na svou dávno zesnulou babičku, u níž trávívala každé léto a jejíž kuchyně voněla stejně. Možná to byl ten důvod, proč se z malého bytu ve starém domě, porostlém břečťanem, nikdy neodstěhovala, ačkoliv na ni její přítel tisíckrát naléhal. Bála se, že se ztrátou celé té škály domácích vůní její vzpomínky postupně vyblednou – podobně jako fotografie uložené v albu s koženými deskami.

Když o něco později narazila na Bertu s učebnicí v ruce, která seděla na lavičce společné zahrádky, nastala vhodná chvíle pro rozlousknutí záhady. Tentokrát ovšem v dívčině výrazu zaznamenala víc než jen obvyklou povznesenost puberťačky nad infantilní hrou své o mnoho let starší známé. Znala Bertu natolik dobře, aby si dokázala domyslet, co dívku trápí.

„Rodiče dnes nebyli na schůzkách. Mám se u vás zastavit a podat zprávu i za kolegyně? Myslím, že to bude stručné, všechno perfektní, jako vždy!“ usmála se na Bertu.

Dívka si chvíli lhostejně pohrávala s vysokým stéblem trávy, rostoucím vedle lavičky. Až po několika vteřinách upřela na učitelku modré oči, které si na rozdíl od svých vrstevnic dosud ničím nezvýrazňovala.

„Nemyslím si, že by je to obzvlášť zajímalo. Ani na tom minulým rodičáku nebyli. Takže se zbytečně nezdržujte, nemá to cenu,“ pronesla dívka zdánlivě bez zájmu, ale Claudia z jejího tónu vycítila zklamání.

„Sama dobře víš, že to není proto, že bys je nezajímala. Předpokládám, že ani jeden z nich nemohl přijít kvůli práci. Občas je to prostě těžké skloubit, zkus to pochopit. A nebuď z toho smutná. Já se za nimi zastavím a poreferuji, určitě je moc potěší, až uslyší, jak skvěle si ve škole vedeš,“ prohlásila Claudia přesvědčeně.

„Když myslíte…“ odvětila Berta lhostejně, pohledem se vrátila zpět ke skriptům a v prstech dál žmoulala vysokou trávu u paty lavičky, malý ostrůvek nezkrocené zeleně, na který byla i zahradní sekačka Bertiny mámy krátká.

Claudia si povzdechla. Bertina hypersenzitivní reakce ji vzhledem ke zlomové životní etapě, v níž se její studentka právě nacházela, vlastně nepřekvapila. Každý člověk touží po uznání, v patnácti obzvláště. Claudia působila jako učitelka na místním gymnáziu už celou řadu let a jako výchovná poradkyně si během těch roků vyslechla spoustu příběhů. Už dávno se nenechala zmást naoko sebevědomými výrazy, zdánlivou přezíravostí nebo extravagantním stylem oblékání. Mnohokrát se ve své praxi přesvědčila, že se pod drsnou slupkou skrývá obrovská nejistota a obavy z budoucnosti.

Dospívání není jednoduché, pomyslela si. Všechno důvěrně známé rychle mizí, přestáváte být dítětem, které ještě nedávno rodiče vodili za ručičku. Najednou všichni očekávají, že se ve světě pohotově zorientujete a najdete si v něm své místo. Ještě nedávno jste se s důvěrou obraceli na rodiče s otázkami: Co je tohle? Proč to tak je? A na svou otázku jste zpravidla dostali srozumitelnou odpověď. Jenže teď pokládáte otázky sami sobě: Kdo jsem vlastně já? Co mě tady čeká? A ty vám nikdo jiný zodpovědět nemůže.

Mladým studentům, kteří našli odvahu se na výchovnou poradkyni obrátit, proto nikdy neposkytovala instantně jednoduchá rozhřešení, ale usilovně se jim snažila pomoci, aby se v tomto složitém období alespoň trochu zorientovali. Ke Claudiině velké lítosti však jen málokterý dospívající dokázal překonat počáteční ostych a pedagožce se svěřil. Berta nebyla žádná výjimka, proto Claudii překvapilo, když tahle poměrně uzavřená dívka najednou pronesla: „Kolikrát už jsem si říkala, že snad musím být adoptovaná.“

Claudia se pobaveně pousmála. Ale vzápětí ji zarazil pohled, který na ni studentka upírala. Berta čekala, jak učitelka zareaguje.

Provokuje mě? ptala se Claudia sama sebe. V první chvíli dívčinu výroku nepřikládala žádnou důležitost, považovala jej za pouhé plácnutí do vody, průpovídku pubertální dívky, kterou se buď snažila upoutat pozornost, nebo ji zkrátka vypustila z úst bez jakéhokoliv záměru. Ale čím déle dívku pozorovala, tím více si byla jistá, že je Berta o svých slovech skutečně přesvědčená. Jako by číhala na jakýkoliv podezřelý signál – prořeknutí, nějaké znamení, že Claudia snad ví víc než ona…

„Berti, to je přece úplný nesmysl!“ prohlásila nakonec učitelka pevně. „Jak tě něco takového vůbec napadlo?“

Ale Berta jen pokrčila rameny a dál se tvářila netečně.

„Pokud ti zrovna tahle záležitost nedá spát, podívej se na svůj rodný list, tam přece stojí černé na bílém, kdo jsou tvoji rodiče… A budeš mít klid,“ vyslovila první konstruktivní návrh, který jí přišel na mysl.

Jenže asi o vteřinu později už by si nejraději nafackovala. Najednou si svým výrokem nebyla vůbec jistá.

3

Když nad tím tak přemýšlela, i jí v minulosti ta myšlenka vnikla několikrát do hlavy. Jenže Claudia ten kontrast nepovažovala za nic jiného než lehce úsměvnou hříčku přírody. Bauerheimovy poznala už před lety, v té době bylo Bertě sotva pár měsíců. Vřeštící kojenec se v rychlém tempu ubíhajících dní proměnil v bystrou dívenku, kterou si Claudia okamžitě oblíbila. V té době se stále ještě vyrovnávala s rozpadem mnohaletého partnerského vztahu, ale Berta ji pokaždé dokázala spolehlivě rozptýlit originálními výplody své mladé hlavičky, nezatížené stereotypními představami dospělých.

Čím byla Berta starší, tím výrazněji se začínala od svých rodičů odlišovat. Nyní, ve svých patnácti letech, už maminku převyšovala o celou hlavu a tatínka o půl.

Paní Bauerheimová byla malá kulatá žena s narůžovělými tvářemi a laskavým výrazem v opáleném obličeji, orámovaném krátce střiženými tmavými vlasy. Ani její muž Gerd příliš nevyrostl a jeho tělesná konstituce vlivem manželčiny poctivé kuchyně získávala s přibývajícími léty také čím dál měkčí obrysy, takže se mu obroučky brýlí na kulatém obličeji nořily do hebkých tváří jako do peřin.

Oproti nim byla dcerka Berta vysoká a štíhlá dívka, s jemným obličejem, téměř průsvitnou pletí (bez jediného pupínku, jak by s lehkou dávkou závisti dodala Bertina kamarádka Anke) a světlými vlasy.

Claudia si uvědomovala, že u Berty bylo všechno opačně než u jejích rodičů. Berta hrála závodně volejbal, přičemž Gerdova nejbližší zkušenost s tímto sportem se odehrála téměř před rokem, když v nemocnici pečoval o zraněného hráče dolnosaské první ligy. Paní Bauerheimová byla nejlepší kuchařka široko daleko, zato Berta nedokázala úspěšně usmažit ani vajíčka. Claudia nepochybovala, že Bertu čekají ještě další roky úspěšného studia na univerzitě, kterou si zvolí, zatímco oba rodiče ukončili vzdělávací proces praktickou přípravou na povolání.

Ale to samo o sobě samozřejmě nemuselo znamenat vůbec nic, genetika je tajuplná věda. Ve většině případů sami ani netušíme, po kom máme ten orlí nos, řídké vlasy, nadměrnou velikost obuvi nebo nadání ke hře na fagot. Jenže vysvětlujte to někomu, komu je patnáct a má pocit, že ti dva nemožní starouši v žádném případě nemůžou být jeho příbuzní. A tak i Claudii najednou přepadly nepříjemné pochybnosti: neprovedla jsem kapitální blbost? Co bych způsobila, pokud by se Bertina domněnka ukázala jako pravdivá?

4

Emiliiny mohutné ruce neúnavně zápasily s plevelem, který se znovu rozhodl narušit její dílo. Byl to nikdy nekončící boj, člověk nesměl ani na chvilku polevit, jinak by veškerá snaha přišla vniveč. Jen díky jejímu úsilí zahrada domu v kterékoliv roční době dokázala obyvatele překvapit bohatou škálou barev a vůní. Jenže v posledních dnech Emilia postonávala a nemoc jí zabránila na zahrádce delší čas pracovat. Nesmrtelný plevel nenadálé situace rychle využil ve svůj prospěch. Emilii proto trochu tížilo svědomí, protože nádherné pivoňky, které právě rozkvetly, se už skoro ztrácely ve vzrostlých travinách, ale nelenila a pustila se do práce. Mrzelo ji, že jí dnes Berta nedělá společnost. Obvykle pobývala na zahrádce s ní, vysedávala na lavičce a učila se.

Emilia si vždycky přála, aby jí někdy Berta s prací pomohla, ale nikdy ji o to nepožádala. Říkala si, že má dost starostí se školou – což bylo pro změnu něco, s čím jí ona sama nedokázala pomoci.

Naštěstí to nebylo třeba, Berta školu zvládala bez problémů. A tak trávily společný čas na dvorku, každá po svém, každá ponořená do vlastní činnosti. Emilia měla ty chvíle i tak moc ráda.

Někdy, když zrovna nesloužil v nemocnici, se k ní přidal Gerd, ale ten zpravidla svou pomocí nadělal více škody než užitku, takže ho manželka po rozšlápnutí první květiny usadila na lavičku a nechala si raději vyprávět nejnovější historky ze služby. Občas se také zastavil někdo ze sousedů, ale spíš na kus řeči, než že by přiložil ruku k dílu. Dnes tu však Emilii nedělal společnost vůbec nikdo, což ji mrzelo. Berta zůstala zašitá doma, a to byla rozhodně škoda, zvlášť v takový krásný den. Ta bledá holka by trochu sluníčka rozhodně potřebovala, vitamín D je pro tělo nezbytný, honilo se jí hlavou.

Zatímco takhle Emilia s rukama v hlíně uvažovala, o dvě patra výše se Berta odhodlaně probírala stohem dokumentů. Mezi prsty se jí míhaly papíry a papírky nejrůznějších velikostí. Hromady matčiných lékařských zpráv, smlouvy, výplatní pásky… To byl zcela jistě špatný šuplík. Berta zklamaně odfrkla.

Otevřela další přihrádku. Tady už se cítila být na správné stopě – hromádka se týkala její osoby, většinou se jednalo o zprávy ze školy a stará školní vysvědčení. Za týden k nim máma založí nové. Podívá se na něj vůbec, napadlo ji. Ale takovými úvahami se momentálně zdržovat nechtěla. Dál trpělivě nahlížela do šanonů, rozevírala objemné obálky a probírala list za listem.

Pátrání zabralo Bertě téměř dvě hodiny, během nichž pravidelně odbíhala k oknu do zahrady zkontrolovat, zda máma stále ještě neopustila svět trávníků a záhonků. Nakonec skutečně našla, co tak dlouho hledala. Zhluboka se nadechla a rozechvělými prsty rozevřela béžové destičky, na nichž stálo zlatým písmem: Rodný list.

5

„Ty jsi ale dneska dramatická!“ uchechtla se Anke. „Řekneš mi už konečně, co ses teda dozvěděla?“

„To bych ráda, kdybys mě pustila ke slovu,“ odvětila suše Berta. Seděly naproti sobě u vyleštěného stolku gymnazijní jídelny. Za jejich zády šuměla směsice radostných hlasů, blížily se prázdniny, které v Dolním Sasku začínaly v polovině července.

„Tak promiň, nevěděla jsem, že tě moje citové problémy obtěžují,“ naoko se urazila Anke.

„Ale ne, to vůbec… Jen na to pořád musím myslet.“

„A co teda? Jsi adoptovaná, nebo ne?“

„Nejsem. Moji rodiče jsou skutečně moji rodiče. Narodila jsem se svojí mámě tady v Göttingenu, to všechno tam bylo napsaný v tom rodným listě, černý na bílým.“

Anke na chvíli oněměla. Snad na celých pět vteřin, ale pak hned spustila: „A – a to je celý? Tohleto jsem z tebe celý den páčila? To je snad dobře, nebo ne?“

Asi zvolila vyšší tón, než by si byla přála, protože studenti od okolních stolů se po nich začali ohlížet. Také spolužák Florian po nich vrhl pohled, který si Anke sama pro sebe přeložila jako „blběny“. Měla po náladě.

„Skvělý, takže teď si o mně bude navíc myslet, že jsem nějaká upištěná hysterka.“

Bertě byl celý Florian se svou nerozlučnou partou halekajících fotbalových kumpánů ukradený.

„Ne, právě že to není celý. Ale řeknu ti to až venku. Půjdeš se se mnou projít na val?“

DRUHÁ ČÁST

Vážená paní Bauerheimová,

máme pro Vás skvělou zprávu! Kolegyně z darovacího oddělení pro Vás našly vhodnou dárkyni. Dárkyně má následující charakteristiky:

Krevní skupina: 0+

Barva vlasů: světle hnědá

Barva očí: modrá

Výška: 169 cm

Váha: 58 kg

Dárkyně je mladá studentka, bezdětná, velice milá, nekuřačka.

Dejte prosím v co nejkratší době vědět, zda s navrhovanou dárkyní souhlasíte. V případě Vašeho souhlasu přistoupíme k následujícím krokům léčby a velice ráda Vám sdělím další podrobnosti.

S přátelským pozdravem

Eva Novotná

IVF Prag

1

Berta odevzdala své skromné zavazadlo řidiči a vystoupala po strmých schodech do autobusu. Naposledy se otočila na Anke, nervózně postávající na nástupišti s Bertinou cyklistickou přilbou v ruce. Vypadá vyplašeněji než já, pomyslela si Berta, a sebevědomě kamarádce zamávala. Jenže když procházela uličkou, veškerá odvaha ji opustila. Ještě na nástupišti byla pevně přesvědčená, že se rozhodla správně. Ovšem teď, stísněná mezi řadami sedaček a vystavená pohledům ostatních cestujících, najednou pocítila nevolnost v oblasti žaludku.

Připadalo jí, že ji všichni pozorují a že přesně vědí, co se chystá udělat. Nebyla to samozřejmě pravda: klukovi, který seděl nejblíže ke schodům, se prostě líbila, paní ve středních letech o kousek dál si pouze říkala, že ta dívka je do tohohle počasí možná až příliš nabalená a že jí určitě musí být horko. Žena o jednu řadu dál s batoletem na vedlejší sedačce se obávala, že si Berta přisedne a ona bude muset absolvovat celou cestu až do Berlína s dítětem na klíně. A ostatní cestující si prostě hleděli svého a Bertu ignorovali.