Potměchuť

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Kristýna Frejová

Potměchuť – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Ráchel

Moje máma nikdy neříkala, že „lajf is lajk a box of čoklit“,

ale zato nám říkala, že každý člověk za sebou celým svým životem táhne takovou tenkou červenou nit. Nechává za sebou stopu. To mě jako děcko zaujalo. Představovala jsem si, jak za sebou každý den vinu červené pavoučí vlákno a před usnutím jsem se pokoušela uvidět, jakou pavučinu jsem za ten den upředla. Každý průšvih nebo i naivně dětský přešlap vypadal jako takový nelibý šmodrch, a když se mi povedlo něco, na co jsem byla pyšná, pavučinka připomínala krásnou paličkovanou krajku, jaké jsem znala od babičky ze Zlína a jejichž strukturu jsem si vždycky „četla“ prsty, jako by to bylo Braillovo písmo.

Každý úsměv, každý konflikt, každá lež i prostá pravda…, to všechno za námi nechává pachovou stopu, která se na konci promítne do onoho pověstného „rychlého filmu“. Já mám thrillery fakt ráda, ale popravdě, thriller asi není to, co chci spatřit jako poslední „biják svýho života“.

Mamka se tehdy vrátila z Beskyd. Byla v Čeladné v lázních. Nikdy nezapomenu, jak moc jí to slušelo. Odpočatá, šťastná, energická, s tou svou obří sluneční aurou zářivé, všeobjímající „lvice“, která ustojí cokoli…

Byla už pár let po operaci nádoru plic, která dopadla dobře. Všechno se zdálo zažehnáno a momentálně zalito sluncem. „Věro, jestli se do pěti let někde něco neobjeví, tak jsme z toho venku,“ říkal pan profesor Pafko, který ji operoval.

„Potkala jsem tam báječnýho člověka,“ spustila máma. „Hodně jsme si povídali. Hlavně o vás…“ Myšleno o mně a o bráchovi… Mamka vždycky ráda mluvila o mně a o bráchovi. Tehdy mi bylo třicet a přišlo mi to půvabný a zároveň trochu dojemný. Proč máma neřeší sebe, má toho sama na bábovce dost. Co je asi tak na mně a na bráchovi zajímavýho? Teď když mám sama Ráchel, chápu. Mluvit o dceři mě vždycky naplňuje jakýmsi vnitřním klidem. Pocitem, že nejsem marná, pocitem, že jsem něco podstatného a pulzujícího ve svém životě dokázala. Podstatnějšího, než jsou úspěchy v práci, vztahy s muži či jiná, více či méně pofidérní dobrodružství všedního dne.

A vnitřní klid, to bylo to, čím se mamka potřebovala obrnit, jako kdyby intuitivně věděla, jak moc ho bude brzy potřebovat.

„Říkal, že by vás moc rád poznal, já myslím, že se určitě někdy potkáte.“

S úsměvem jsem to odkývala a uložila kamsi do muzea svojí paměti. Maminky mají vždycky pravdu a já v ten moment nebyla ještě schopná docenit, jak moc velikou.

Onen báječný člověk byl Andy Urbiš. V Čeladné provozuje ordinaci celostní medicíny. Dnes je to už známý a hojně skloňovaný pojem, ale tehdy, před téměř dvaceti lety, „celostní medicína“ celospolečensky asociovala spíše šňupání rozemletých netopýřích drápků či pití krve paniců. Ale už tehdy mi přišlo sympatické, že se někdo snaží propojit náš mozek a způsob života s tím, co se následně děje v našem těle. Jak jednotlivé orgány reagují na dlouhodobý stres či jiná příkoří, která na sobě vědomě či nevědomě dennodenně sami pácháme.

Možná se už tehdy Andymu rodil v hlavě plán na zavedení dunkelterapie (terapie tmou) v Čeladné, ale myslím si, že jeho realizace byla tou dobou ještě někde v říši sci-fi.

Tohle maminčino prozářené období bohužel netrvalo moc dlouho a dnes to zpětně vidím tak, že se do Čeladné tehdy ne úplně vědomě jela „nabít“, aby se zakrátko pustila do dvouapůlletého boje s tou malou dredatou mrchou, jak jsem si ji později „ve tmě“ vizualizovala, které se říká rakovina.

den 1.
úplněk

Nejhorší byly zatím ty první tři minuty, když Andy „na zkoušku“ zhasl.

Velká tíseň pod hrudní kostí.

Soustředím se na dech, za chvíli to povoluje.

JSEM, JSEM, JSEM!

Andy definitivně odchází a já lezu pod peřinu, protože se mi to zdá jako jediné bezpečné místo tady.

Snažím se usnout, ale nemůžu se uklidnit.

Myšlenky přeskakují jedna do druhé.

Nejde to zastavit.

Hlavou se mi míhají mužská jména.

Zkouším myslet na něco příjemného. Sex s L. Teď zas nemyslím na nic jiného. Dokonce si představuju jakousi podivnou náklonnost s D. … To naše setkání na Střeláku bylo zvláštní. D. je ten poslední, na koho myslím… pořád to nevzdal.

Usínám.

Zdá se mi sen:

Naběhne sem za mnou partička kamarádů. Otevřou dveře, rozsvítěj, no prostě to celý zničej.

Křičím na ně, vyhazuju je. JfgkgXYjvi* Jsou z toho strašně překvapení.

* Nečitelné místo v autentickém zápise ze tmy.

Budím se a znovu usínám.

Dýchá se mi mnohem lépe. Mám z toho radost.

Přepadá mě mírně euforický pocit, že to DÁM.

Nechce se mi z postele. Můj přístav… bezpečí.

Zase myslím na sex. Dělám si to. Chci uvolnit to napětí v břiše. Povoluje. Úleva.

Ještě předtím ale přišel Andy. Byl tu jen na skok, přinesl mi papíry.

Jsem pořád v posteli a je mi jasné, že budu muset vstát a začít něco dělat. Cvičím Tibeťany.

Překvapivě dobře se orientuju v celém prostoru.

Pořád čekám, kdy přijde panika. Nepřichází… zatím…

Dávám sprchu, mažu se krémama, převlíkám se, jdu jíst.

Všechno jde překvapivě hladce.

Kaše se skořicí je výborná. Vracím se od jídla a sedám ke psaní.

Den první. Kolik je asi hodin? Čtyři? Šest? Devět?

Sedím křivě.

Bolí mě za krkem.

Jde na mě strašná únava.

Jdu spát… snad usnu.

Ráchel

Tunis, 2011

„Ráchelko! Prosim tě, pojď už na tu snídani, nebo tam nic nezbyde.“

Ticho. Ráchel je už asi deset minut na terase našeho hotelového bungalovu a odmítá odejít. „Ráchel! Slyšíš mě, kotě? Snídoška.“

Nic.

„Ráchel?!“

Po zhruba dvaceti vteřinách se z terasy ozve: „Až moucha tady doleze, tak pudu.“

Ráchel mě vždycky dokázala během vteřiny zcela odzbrojit. A taky vždycky měla smysl pro detail, svoji hlavu a „tempíčko“, což mi dala pocítit už při samotném porodu.

Celé těhotenství

jsem prožila v absolutním štěstí a povídání si s „hrošíkem“ uvnitř. Nechtěla jsem vědět, jestli to bude holčička, nebo chlapeček. Nechtěla jsem se připravit o ten moment překvapení, kdy miminko poprvé uvidím. Za toho „hrošíka“ se pak na mě naoko zlobila.

Jednou, když si ráno u snídaně po zhlédnutí Pána prstenů místo jídla tahala uši směrem nahoru, se zeptala: „A mami, když to budu dělat poctivě každej den, myslíš, že budu mít uši jako Arwen?“ Zasmála jsem se: „Myslím, že ne, zlato, ale je to skvělej byznys plán. Kdybychom si založily Arwen kliniku na elfí uši, tak na tom vyděláme balík. A pojď už, přijdeme pozdě do školky.“

Uběhlo dalších pět minut, pobíhala jsem po bytě, balila Ráchel do školky, odpoledne měla být u Chmelů a já si ji měla vyzvednout až večer, po představení. Tohle a ještě tohle, hlavně abych nezapomněla na nic, co by jí mohlo během dne chybět. Z ranního chaosu mě opět vytrhl pohled na mou dceru, která se přemýšlivě šťourala v talíři a najednou zahlásila: „Poď do tý kaše, ty kakaho, nemusíš bejt furt s mlíkem.“ Nevěřícně jsem na ni vytřeštila oči, nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo brečet, časový skluz už byl neodvratný…

Slyšela jsem se, jak zvyšuju hlas. „Ráchele! Za deset minut máš bejt ve školce a já za půl hodiny na zkoušce, tak sakra už!“

Pomalým „švenkem“ se odpoutala od rozhovoru s kaší, upřela na mě ty svoje hluboké hnědé (babiččiny) oči a s nevinným výrazem odvětila: „Maminko, prosim tě, nekřič na mě, stejně víš, že je to zbytečný.“

Hrozně jsem se zastyděla, objala ji a řekla si – no co, tak přijdem pozdě. Stejně je to moje chyba, zítra vstaneme o půl hodiny dřív.

Než se mi podařilo pochopit a přistoupit na její zcela odlišný temporytmus, trvalo to, ale tma mi v tom vnitřním „zpomalení“ pomohla velmi výrazně.

Porod

byl, jako ostatně mnoho věcí v mém životě, neplánovaný a řekněme… překvapivý. Jela jsem toho zářijového rána na běžnou prohlídku, termín jsem měla asi až za čtrnáct dní, ale od rána jsem cítila podivný tlak v břiše, který jsem ovšem přičítala tomu, že jsem to přehnala s kefírem.

Kefír a špenát, moje dvě těhotenské chuťové obsese. Hamburger z mekáče jsem tam Ráchel poslala za celých těch devět měsíců jenom jednou, přísahám!

Bylo krásně, teplo a slunko, které jako by ještě nezapomnělo, že byl před pár dny srpen. Cestou jsem potkala „dětský obchod“ a koupila tam plyšového medvídka. Když se mu z prdelky natáhla šňůrka, hrál takovou hezkou melodii, na niž jsem pak „složila“ text, který jsem Ráchel přezpívala snad tisíckrát. „Já jsem mály medvidék, Ráchelčin noční medvidék a zpííívám, do rytmu se kýýývááám… Že jsem mály medvidék, Ráchelčin noční medvidéék…“ S touhle ukolébavkou jsme si ze začátku vystačily, než jsme přešly na Krylovo „Pod tmavočervenými jeřabinami“, které ji z nějakého zvláštního, asi latentně „protestantského“ důvodu fascinovalo. „Maminko, zazpívej posím Pod ježabinami.“

Jenže to ráno mě ani ve snu nenapadlo, že se jí tu noc v jednu hodinu třicet minut podívám do očí. Doktor Taťána Lomíčková je žena, která mě vždycky fascinovala. Nevím, co to bylo, tahle moje láska na první pohled. Snad že mi něčím připomíná Annie Girardot, a snad tím pádem krátké spojení s mámou… Každopádně její energie, ironie a humor mi způsobují vnitřní blaho a dobrou náladu. A to jsem nevěděla, jak moc se mi tenhle její energetický „molotov“ bude ten den a hlavně tu noc hodit. Několikrát mi během těhotenství s úsměvem zopakovala, že mám diagnózu nula a že je se mnou teda dost nuda. I já se cítila po celou tu dobu fantasticky, bez jakýchkoli problémů či nevolností. Povzbuzena ladným průběhem posledního trimestru jsem se s Táňou domluvila, že bych ráda rodila bez „chemie“, tedy bez oxytocinu a epidurálu. Po lomíčkovsku na mě zvedla obočí a řekla: „No když myslíte. Hlavně nejezte žádný těhotenský doplňky, nebo porodíte golema.“

To ráno se Táně zcela změnil výraz. Soustředěně mě poslouchala a já okamžitě věděla, že se jí něco nezdá. Měří mi tlak, mračí se.

„Sakra! Devět měsíců se s váma jeden piplá a nakonec má stejně nervy, aby něco neprosral.“

„Co je, Táňo?“ ptám se a slyším, jak mi začíná bušit srdce.

„Máte strašně vysokej tlak. Neběžela jste?“

Ta otázka mě pobaví, vzhledem k tomu, že minimálně dva měsíce vypadám jako plejtvák myšok a táta se mi už v létě v Rogoznici smál, ať si dám bacha, aby mě Greenpeace nechtěli odtáhnout ze břehu na volný moře.

„Lehněte si tady, změříme to za chvíli znovu.“

Dává mi budíky přes můj obří buben a mizí kamsi do útrob nemocnice. Jsem sama a z monitoru poslouchám šílený kravál, který se právě odehrává v mým břiše. Nikdy bych nevěřila, že uvnitř člověka dochází k tak neskutečnýmu orgánovýmu technu. Kolik to, proboha, může být decibelů?

„To tam máš teda veselo, Hrošíku. Neboj se nic, to spolu dáme!“

Hladím si břicho a poprvé za těch devět měsíců mám strach. Zároveň úpěnlivě přemýšlím, jak to udělat, aby ten tvoreček uvnitř ten můj strach necítil. Abych mu nekomplikovala život před možná největším kaskadérským výkonem v životě, který ho za chvilku čeká.

Je asi těžký oddělit a izolovat svůj strach od toho života uvnitř, který je už devět měsíců mojí součástí. Prostě mu to zatajit, zatlouct, zalhat, zazdít… Hledám slova, abych na nic nemusela myslet. Vrací se Táňa a znovu měříme tlak. Blbý. Mohla by to být preeklampsie. (Mám dobře nastudovaný, co je preeklampsie.) Nastiňuje mi možnosti.

„Heleďte se, Frejová, pojďme toho vašeho ploda porodit,“ slyším jakoby z dálky a najednou si nepřeju nic jiného, než aby to bylo dneska. Teď hned! Cítím obrovský příval energie a cosi podobného euforii s příměsí absolutní koncentrace na přítomný moment.

„Jo!“

To je jediné slovo, na které se momentálně zmůžu, ale hubu mám od ucha k uchu. Pak už to jde ráz naráz. Pink oxytocin, pink plodová voda, pink infuze bůhvíčeho…

Moje sny o zenovém porodu se rozplývají kdesi na horizontu mého pupku, kde budíky neúprosně monitorují, co se děje uvnitř.

„Groughgrrrgrua, graughegraughe, groughgrrr…“

Musím uznat, že ta moje vnitřní hitparáda vykazuje jistý melodický řád. Má to sloky a refrény, které se rytmicky střídají a opakují. To mě uklidňuje. Je 18. 9. 2006, 10:30… Dostanu klystýr a andělíčka.

Jak můžou tahle dvě slova v jistý moment koexistovat? napadne mě a zase mě to trochu pobaví. Jdu do sprchy a liju na sebe hektolitry vody, vařící, co nejteplejší snesu, nechám ten úlevný vodopád stékat na „cemr“, jak říkal můj brněnský děda. (Pro ty, kteří neznají hantec, cemr je spodní část zad, oblast ledvin.)

Mamka mi říkala, že když mě přijela rodit, lila si takhle (poučena staršími kolegyněmi) vodu na záda a málem to s ní nestihli na sál, jaký to byl fofr. Než táta, který ji k Apolináři dovezl, stihl dojet z Vinohrad na Palmovku (tehdejší divadlo S. K. Neumanna), kde tehdy večer hrál, byla jsem na světě. Drala jsem se prý ven s takovou vervou, že jsem panu doktorovi málem proklouzla mezi rukama a cestou ven si ještě stihla udělat na hlavě obří bouli o pánevní kost. Když mě maminka poprvé uviděla, rozplakala se, že budou mít doma „dementka“.

No jo, Štír v Býku, verva a kamikadze, v tom jsem byla vždycky dobrá. Hg.,,,,,,,,,,,,,,,, (zase se mi po klávesnici prošla kočka… zajímavé, H a G napsala předníma tlapkama, tečku a čárky zadníma… KOČKA!)

Mamka říkala. Mamka to měla takhle. Třeba to budu mít stejně jako mamka. Mamka… Beru telefon a volám mámě, s poťouchlým úsměvem, že teď asi chvíli na tom telefonu nebudu.

„Už?!“

Je klidná. Věří mi. Vždycky mi věřila. Vím, jak moc se na miminko těší. Problémy s tlakem zatluču, nechci jí přidělávat starosti. Tu její „blbou diagnózu“ známe už rok a podle původních prognóz tady už tři čtvrtě roku neměla být. Žádné dojímání, žádné emocionální poryvy, jenom si prakticky řekneme, co je potřeba a že se ozvu, až bude baby na světě.

Praktičnost a klid, to nám spolu taky vždycky v mezních situacích šlo.

Pak ještě rychle volám Jakubovi, Ráchelčinu tatínkovi. Nemůžu se dovolat. Tak píšu, velmi zlehka, abych ho nevyděsila, ať mi přiveze tu tašku, co je nachystaná v ložnici. Opatrně. Nemá rád, když jdou věci jinak, než bylo v plánu. Vyřídím nezbytné a obracím se vnitřním hlasem zpátky k Hrošíkovi.

„Tak co? Jak je? Já zatim dobrý.“

V odpověď se mi hroší prstíčky jakoby zaryjou do masa, kdesi v oblasti děložního hrdla.

„Páni! Tak jo! Už teda pudeš, jo?“

Znovu to zarytí. V tu chvíli ještě netuším, že je to Hrošíkova pomsta za ten oxytocin, ale jedno vím jistě. S kefírem jsem to rozhodně nepřehnala, protože tohle jsou čirý kontrakce. Dobrý den, ráda vás poznávám… Je poledne.

Mezi polednem a osmou večerní střídavě prodýchávám a zkoumám bolest. Co to je za stav? Když se cyklicky opakuje, dá se na ni připravit, a když nejdu proti ní, ale tak nějak s ní, je to vlastně celkem snesitelný stav. Mám spoustu času. Oxytocin sice rozjel kontrakce, ale nikoli Hrošíkovu vůli prodrat se ke světlu.

„Až moucha tady doleze, tak pudu…“

S odstupem času jsem se – vzhledem k již poznanému charakteru mojí dcery – vždycky smála při představě, co si asi tak slečna Štorková pomyslela, když jsme jí do její děložní „pohodindy“ poslaly již zmíněný oxytocin a fatálně tak narušily její nitroděložní úvahy o rozvážném a soustředěném příchodu na svět. Ano, nemohlo přijít nic jiného než vzdor. A to vzdor velice důsledný a sofistikovaný.

„Protestantko!“ říkala jsem jí žertem celé dětství, když na mě v různých fázích vývoje ten svůj vrozený vzdor nekompromisně aplikovala.

Ráchelin dědeček byl totiž evangelický farář. A existuje-li něco jako rodová zátěž, dostala ji do vínku, i přes naši linii, vrchovatě.

Mockrát jsem si vizualizovala situaci, kdy jsme se snažily Ráchel před narozením v dobré víře popohnat a ona se tam uvnitř zamračila, založila ruce a řekla: „Tak to ne, děvčata, pudu, až já budu chtít!“

Minimálně celý průběh porodu tomu nasvědčoval.

Jakub mi přivezl věci. Podepisujeme různé papíry, píšeme, jak se bude miminko jmenovat – holka Ráchel, kluk Max –, jaké bude mít příjmení. Rychlá porada. Co je ještě potřeba dokoupit, co doma nachystat, přece jen jsme počítali s tím, že máme ještě čtrnáct dní.

„Hlavně že jsi přivez tu kolíbku.“

V ložnici nám trůní asi 150 let stará obří kolíbka z dřevíkovské chalupy. Nádherná. Vyřezávaná, malovaná, ale svojí vahou se blíží spíše pianinu než dětské postýlce. Zamilovala jsem si ji a mockrát si na chalupě představovala, jak bude vypadat to miminko, které v ní bude spát… i řvát.

Posílám Jakuba pryč. Podle budíků na břiše a všeho ostatního Hrošík usnul, takže fyzický porod je zatím v nedohlednu.

„Jasně, běž, jsem v pohodě, prodýchávám tak po patnácti dvaceti minutách, akorát jsme tady nervózní dva. Ty ze mě, já z tebe. Zavoláme, až to bude aktuální.“

Zase osamím, Táňa se za mnou co půl hodiny zastaví, kontroluje budíky, prohmatává břicho.

„Nějak se mi nevotevíráte, Frejová.“

„No jo, Lomíčková, to víte, já byla vždycky taková introvertní povaha.“

Smějeme se. Za to odpoledne mockrát.

Koncentrace na přítomný okamžik zcela vytěsnila strach.

„To je skvělý!“ říkám si, „to je dobrý si pamatovat.“

Přijímám bolest, jak přichází, a zkoumám její hranice a vlastní potenciál. Je to velmi osvobozující a vlastně jsem ráda, že nemusím s nikým mluvit a mám na to koncentraci a klid. Tak co? Už je to strop, nebo to půjde ještě dál? Zatím se to pořád dá v pohodě vydržet. Je navečer, ale konkrétní pojem o čase mě už dávno opustil.

Nejhorší je, že se nemůžu hýbat. Mám na sobě připnutý ty obří porty a musím ležet na zádech a Hrošík si v klidu spí. Vzpomenu si na Londonova Tuláka po hvězdách a tiše souzním s jeho nesnesitelnou bolestí ze znehybnění. Intervaly mezi kontrakcemi se rychle zkracují a já z toho mám radost, protože se naivně domnívám, že už bude brzo konec. Že už mi dovolí zatlačit, protože zatím nesmím. Občas mám všechno v mlze. Odvedle strašně ječí nějaká holka, že neee, že neee, že nechce! Trvá to dlouho a je nesnesitelná.

Slyším Táňu, jak jí říká: „Musíte tlačit, to dítě chce ven. Zpátky vám ho tam nenarvu.“

Jak bych si to s ní ráda vyměnila, jak bych už ráda „musela tlačit“.

Později se dozvím, že je to nějaká smažka, kterou přivezla sanitka rovnou z hlaváku, a napadá mě, že nejspíš to mimino už strašně chtělo ven. Vystřelit z tý děsný matky, která do něj celých devět měsíců hustí ty strašný sračky. Anebo se bojí, že by ho zas mohla nastřelit? Nevím, co je horší, ale jejich osud je mi momentálně úplně ukradenej.