Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Procitlý milenec

Vydání první

Copyright © 2022 by Love Conquers All, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz

v roce 2023 jako svou 2585. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lover Arisen, vydaného nakladatelstvím Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2022

Český překlad © 2023 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2035-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2036-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

J. R. Ward

PROCITLÝ

MILENEC

Dvacátý díl

románového cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

Vám oběma.

Láska je tím sladší,

čím víc se o ni musí zápasit.

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhunhd

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži můžou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozených rozměrů a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníkovi své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se dematerializovat.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

talhman

Zlá stránka jednotlivce. Tmavá skvrna na duši, která se dere na povrch.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se můžou kdykoli dematerializovat, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se můžou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

PROLOG

Dhunhd

Čtyři týdny, dva dny, tři hodiny…

… a přesně třináct minut před současností.

Být nesmrtelný znamená nikdy nepoznat smrt. Když Omega, bratr Stvořitelky, pán všech bezduchých, spektakulární zásobovatel světa zlem, dorazil do svého doupěte v Dhunhdu a nabyl tělesné formy, sama tato entita mu připomněla, že je nesmrtelný.

Nezemře. Nikdy, nikdy. Nezahyne.

Čert vem Dhestroyerovo proroctví.

Klopýtal vpřed a zas a znova si opakoval, že bude žít navěky a vládnout v nenávisti a chaosu po celou věčnost a ještě déle, protože je energie a energie není jen základem vesmíru, sama je vesmír. Energie nekončí, dokud nad světem existují galaxie a slunce vytváří světlo a planety se pohybují po oběžných drahách. Je nekonečný, nic není mocnějšího než on nad zemí, ani pod ní, tady v Pekle…

Kde je?

Omega se strnule otáčel a pokoušel se určit, kde se nalézá v labyrintu šedých chodeb. Nebyly kdysi bílé? Nebo snad bývaly černé? Mysl mu odmítala poskytnout orientační body a škobrtala o vlastní vzpomínky, byl nucený konfrontovat se se vším, co u sebe dřív odmítal vidět. V posledních nocích často bloudil dokonce i v uličkách centra Caldwellu, i tady v doupěti, kde si po tisíc let hrával a šukal a nabíjel se. A proč jde pěšky? Za normálních okolností by se jednoduše přemístil samovolně tam, kde chtěl být, tady ve svém dominiu. Za normálních okolností… by nebyl takhle vyčerpaný.

Ale on nezemře, nikdy, nikdy. Nezahyne.

Čert vem to proroctví…

Proč se tu ocitl?

Znovu se dal do pohybu v naději, že najde cíl, který ho hnal sem dolů, šátravě postupoval chodbami svého obydlí a snažil se neprožívat nanovo minulost. Koneckonců, to se dělá jen tehdy, když je přítomnost špatná a budoucnost nenabízí vyhlídky na zlepšení – a taková beznadějná situace není součástí jeho osudu. Ne, jestliže se v současnosti touží v duchu vracet k dřívějším událostem na své časové ose, pak si bude dopřávat jen příjemné vzpomínky, zpětný pohled nesouvisející s jeho situací…

Zase zabloudil.

Nebo možná „pořád bloudil“.

Všechno vypadalo stejně, chodby, místnosti, mučírny s řetězy a skvrnami, sbíhající se a tvořící vizuální jednotvárnost, která by ho neměla mást, ale mátla. Omegovi se pletly myšlenky a šokující fyzická křehkost narůstala, nohy mu vypověděly službu a pak dopadl na všechny čtyři na tvrdou podlahu. Ještě k dovršení všeho bolest v dlaních a kolenou nebyla příjemná. Nenavozovala sexuální vzrušení, a co hůř, nedávala mu podnět, aby znovu vstal a dál bojoval proti Bratrstvu černé dýky. Palčivými pocity pouze… zestárl.

Způsobem, který vůbec neodpovídal nesmrtelnosti.

Sedl si na paty a zadíval se na své špinavé roucho. Záhyby bývaly kdysi zářivě bílé a zpod nich se rozlévala hustá čerň jeho podstaty. Teď bylo roucho šedé a jeho aura taky, šedá jako okolní stěny, strop nad ním, zdi na všech stranách. Otupělou rukou přejel po rudých skvrnách od krve čtyř bezduchých, které právě indoktrinoval a už nebyli lidmi, nýbrž bezduchými lovci upírů v nově pronajatém životě. Namlouval si, že důvodem jeho současného chřadnutí je část esence, kterou do nich předal, ale věděl, že tím by se nemělo nic měnit. Měl dostatečnou rezervu, aby proměnil ve své služebníky zla třeba stovku lidí, kdyby chtěl.

V minulosti by dokázal… dokázal…

Myšlenky mu bloudily stejně jako on sám, zatoulaly se z trasy mysli, odchýlily se od truchlivé reality, kterou inicioval, jako by se chtěly schovat.

Namísto nich? Jáma porážky, která ho ještě víc zbavovala síly zla. Po všechna staletí, kdy válčil se zubatými výtvory své sestry, nikdy nebral na vědomí, že by mohl prohrát na bojišti, kterému daly vzniknout jeho hněv a žárlivost. Uznával jen svůj nevyhnutelný triumf nad sestrou a kochal se válečnými trofejemi, mrtvolami živočišného druhu, který zrodila, těmi upíry, jež uznala za vhodné přivést k existenci, protože se jí dostalo jediného aktu stvoření. Každá smrt jí ulomila kousíček srdce a uspokojení, jež v něm tohle utrpení budilo, se stalo jeho nejmilejší potravou.

Bývala to náramná zábava, moc dlouho.

Teď však… všechna ta sem-a-tam působila jako zápas sváděný někým jiným, vítězství tak plochá, jako by k nim vůbec nedošlo. A jak se snažil vybavit si sadistickou radost, již kdysi cítil, představil si v duchu Butche O’Neala, bývalého člověka. Kdyby tak býval Omega věděl, že zajetím mazlíčka Bratrstva ohrozí svou vlastní existenci, byl by se tomu smrtelníkovi vyhýbal jako… no, jako moru.

O’Neal byl jakýsi trojský kůň. Místo aby šlo o zkažené jablko, přijaté tamtěmi válečníky, Omegovu zbraň, stal se ten hajzl nástrojem proti tvůrci, který ho nakazil. Zlo doslova zosnovalo vlastní zkázu – a když uvažoval o tom, jak se jejich cesty zkřížily, ptal se v duchu, zda se mohl nějak bránit proti Dhestroyerovu výtvoru. Jako by ten člověk našel jeho, ne naopak…

„Už skonči, marné snění,“ zamumlal.

Vzchopil se, přiměl svůj trup a nespolehlivé nohy ke koordinovanému pohybu, kterým se opět zvedl. A pak se začal znovu šourat kupředu.

Je nesmrtelný.

Nikdy nezemře, nikdy.

Je nesmrtelný. Nikdy nezemře…

Kadence slov přešla do jeho kroků, stala se metronomem, jenž ho poháněl, i když ho každý pohyb nohy unavoval víc a víc. A o něco později, možná po roce, si zlo všimlo záblesku jakéhosi světla. Zastavil se a zjistil, že se ocitl ve své osobní ložnici a tam, na druhém konci holého prostoru, stojí na mramorovém stojanu dýka, stříbrná a ostrá, vznášející se ve vzduchu, opřená o hrot ostrý jako břitva.

Ano, pomyslel si. Proto jsem přišel. Už si vzpomínám.

Vyrazil ke zbrani, vůlí odložil roucho – a když se mu nepodařil ani tak jednoduchý magický trik, zvedl roztřesené ruce k vázačkám u svého hrdla. Už dávno nemusel nic provádět mechanicky, takže zápolil s uzlem, který dříve vytvořil pouhou myšlenkou.

Omega se nechtěl zabývat nepraktičností, nemotorností svých deseti prstů. A na každý pád, nakonec se obnažil.

Natáhl dlaň po dýce. Když se zbraň nepodvolila, byl nucen po ní sáhnout a uchopit jílec, který ignoroval jeho volání. Rukojeť byla povědomá, když ji vzal do ruky, ale dýka se zdála těžká jako balvan, zatímco ji bral z neviditelného stojanu.

Sklonil hlavu a podíval se na své pohlavní orgány. Stejně jako každý kousek jeho „těla“ byly jen funkční atrapou, protézou s tělesnými tekutinami, tělesností, která plnila jeho záměry, když to potřeboval, a znovu zmizela ve skříni iluzí, jestliže potřeba pominula.

Připadalo mu, že vynakládá poslední síly, když uchopil do dlaně měkkou tíhu varlat a pohlavního údu. Napadlo ho, že tvoří teplou a těžkou kombinaci.

Dýka se znovu zatřpytila, když přiložil čepel pod to, co mu viselo od kyčlí.

„Neskončím…,“ pronesl ochraptěle. „Nikdy neskončím.“

A přesto ho při tom prohlášení napadlo, že je to lež. Ne ničemná, ale žalostná.

Nechtěl skončit. Když bylo času nazbyt, promarnil ho na mnoho věcí, na nichž nezáleželo, podobně jako boháč na tržišti krásných věcí. Teď byly vteřiny vzácné a jemu se stýskalo po hojnosti, již kdysi míval, jako po milované bytosti, která skonala.

V oku se mu zformovala slza. Vrátil by čas, kdyby to šlo. Byl ale příliš slabý. Ve své aroganci čekal příliš dlouho…

Prudkým pohybem odřízl penis a šourek, snadno proťal jemnou, citlivou pokožku. Bolest v žilách se podobala petroleji, srdce mu explodovalo v hrudi, rychlé pumpování ho oživilo, nával adrenalinu mu dopřál trochu toho, čeho potřeboval celou záplavu.

Černá krev mu prýštila po vnitřních stranách stehen a tvořila tratoliště u nohou. Zvedl dlaň do výše očí a vdechl nosem. Neucítil nic. Ale na druhé straně, kdo cítí sám sebe? Ať už jde o parfém, nebo tělesný pach, nos pozná jen to, co je nové a čerstvé, ne to, v čem se léta škvíří.

Jednou mu bylo řečeno, že je cítit po dětském zásypu. Řekl mu to člověk, jehož krátce poté vykuchal.

Když si vybavil, jak ho to urazilo, připadalo mu to moc dětinské. Ale za oněch dnů měl zuřivosti nazbyt. Teď už jen příděly…

Myšlenka se rozpadla, jako by chtěla potvrdit, že už si nemůže vzpomínat, jak se mu zachce.

Pod orgány, které si odstranil, se mu v kornoutu dlaně hromadila černá krev a stékala po zápěstí. Díval se, jak teče, černá a pomalá a lenivá, lesklá v okolním světle, jež nemělo žádný zdroj.

„Můj syn.“ Odkašlal si a promluvil hlasitěji. „Můj syn nastoupí a bude pokračovat, jestliže nepůjdu dál.“

Požadavek nezpůsobil sakra vůbec nic.

„Můj syn se teď vrátí!“

Nic se nestalo a bylo to stejné, jako když jeho plášť nezmizel a dýka mu odmítla vstoupit do dlaně, nedostatek vnitřní síly ho připravoval o nadvládu nad předměty, které se měly nechat snadno přivolat.

Frustrace zesílila v hněv a ten se proměnil v zuřivost, odhodil maso, které držel v dlani, k lůžku a vložil do toho veškerou sílu. Když byla setrvačnost jen o málo větší, než kdyby strčil do vzduchu, pochopil, že nikdy neměl svého jediného potomka nechat shnít tak, jak to udělal. Jenže on tehdy nerespektoval a podceňoval vše, co pro něj udělal, a ačkoliv velký Slepý král upírů nosil jméno Wrath, znamenající Hněv, tato temná emoce mohla být klidně Omegovým druhým jménem.

Býval velice mstivý a velice malicherný. Strašlivá kombinace.

Teď byl tady, znenadání starý a neduživý, a neměl mu kdo pomoct, žádný syn po něm nenastoupí, v jeho Vyhlazovací společnosti nezůstane žádný odkaz. Je odsouzený být tím, čím se stane po uplynutí dostatečného počtu nocí a dnů celá historie: vzdálenou vzpomínkou, která zemře, až se do hrobu odeberou poslední z těch, již ho znali.

Stavěl se příliš arogantně ke své budoucnosti. A teď… už je pozdě.

Znechucený sám sebou se chtěl otočit a zamířit tam, kde mu kyne poslední šance najít soupeře… když si všiml nějakého pohybu na lůžku.

Přišoural se a zůstal stát nad černou krvavou změtí, kterou předtím tak chabě odhodil. Složky toho, co bývalo jeho pohlavními orgány, se samovolně kroutily a převracely, splývaly, spojovaly se… měnily tvar. Klíčily.

Byla to však jen něžná masa a on litoval, že nemůže zůstat a chránit svého jediného potomka. S vědomím, že ho musí opustit v tak zranitelném stavu, zůstal Omega stát nad svým zplozencem a byl svědkem toho, jak se rozměry té hmoty zdvojnásobují a pak se postupně mění v nemluvně: paže a nohy, baculaté a nekoordinované, vyrašily z trupu a vynořila se také hlavička. Následoval pohyb nesouvisející se vznikem, údy se začaly ohýbat a hemžit.

Pod závojem černé krve byla pokožka bílá a matná jako kost.

„Můj syn,“ zašeptal.

Kdyby zlo bylo schopné lásky, věděl, že by mu teď v žilách proudilo to, proč tak mnozí žili a umírali; cizí, neznámá tíha za hrudní kostí vytvářela spojení s rostoucím mládětem a nebylo v ní nic logického, jen samý instinkt.

A věru, ačkoliv mu to vadilo, věděl, že ten pocit je skutečně láska, protože už ho jednou poznal. Avšak jeho sestra, takzvaná velká Stvořitelka, na něj nikdy neměla čas, příliš se zabývala svým jediným výtvorem, než aby věnovala pozornost bratrovi, který ji následoval na každém kroku, hned jak je Tvůrce povolal k existenci. Její nedbalost byla zdrojem jeho nenávisti k upírům.

Tak malicherné. Tak dětinské.

„Už musím jít.“ Přejel si dlaní oči, jež slzely. „Přežiješ. Se mnou jako beze mě. Už jsi to jednou dokázal.“

Ačkoliv toužil zůstat, musel se dostat na nejposvátnější místo Bratrstva, k těm nádobám, které bojovníci nashromáždili během války. V nich, byť vyschlá a v některých případech prastará, se nalézala srdce, která pumpovala krev do těl jeho zasvěcenců, trofeje pro bratry, tak jako mrtví upíři bývali jeho trofejemi v boji proti Stvořitelce. Kdyby mohl ty pozůstatky zkonzumovat, mohl by načerpat sílu přístupem ke zbytkům své esence, zanechané v oněch prostorách. Ano, budou to jen zbytky, ale je jich mnoho. Stovky a stovky a stovky srdečních svalů mu budou k dispozici a k nasycení stačí i pouhé zbytky, pokud je jich na talíři dost.

Také si byl jistý, kde se nalézají. Tvůrce byl nucen v rámci spravedlnosti dopřát Omegovi jednu výhodu, aby napravil čin, jímž Stvořitelka přesáhla své pravomoci.

Takže nikdy nezemře, nikdy, vůbec nikdy. Nezahyne.

Čert vem to proroctví.

Ale pro každý případ? Jeho syn ho přežije – a jak se nutil k odchodu a jak se obával, co se stane s dítětem, pokud by sám nepřežil, byla v tom ironie. Omegova potřeba zajistit pokračování nějaké části sebe, zlomku toho, kým a čím byl?

Byla tím jediným, co měl kdy společného se smrtelníky.

Už chápal, proč lidé tak hýčkají své děti.

A upíři taky.

KAPITOLA PRVNÍ

Současnost

Primrose Court č. 267

Caldwell, New York

„Ne, tohle ne. To není pro tebe.“

Když jí detektiv Treyvon Abscott zastoupil cestu, detektiv Erika Saundersová se zastavila. Ale na druhé straně, to člověk udělá, když narazí na cihlovou zeď. Její parťák byl někdejší vysokoškolský fotbalista, s poctami propuštěný mariňák a nejmíň o deset centimetrů vyšší a o třicet kilo těžší než ona. Ale přes to přese všechno se zapřel nohama a natáhl před sebe obě dlaně, jako by chránil svou koncovou zónu před něčím na způsob kamionu.

„Poslali mě sem z dispečinku.“ Erika si založila paže na hrudi. „Takže vím, že mi teď nebudeš stát v cestě. Prostě fakt nebudeš.“

Za kolegou se tyčil běžný jednopatrový dům s přistavěnou garáží pro dvě auta, stroboskopicky osvětlený modrými blikajícími majáky policejních aut zaparkovaných před příjezdovou cestou, jejichž světlo se odráželo od okenních skel a měnilo rodinný dům v disko kouli tragédie.

„Mně je jedno, co říkal dispečink.“ Treyův hlas byl tichý, ale hluboký a čišelo z něj nedělám-si-srandu. „Řekl jsem ti to už do telefonu. Tohle udělám sám.“

Erika svraštila čelo. „Pro tvou informaci, mohl bys přijít o titul detektiv měsíce, když si budeš takhle hamounit místo činu…“

„Jdi domů, Eriko. Říkám ti to jako kamarád…“

„Samozřejmě, já,“ – ukázala na sebe – „jsem nikdy nedostala cenu za kolegialitu. Chceš vědět proč?“

„Počkej, cože?“ opáčil parťák. Jako by promluvila cizí řečí.

Proklouzla kolem něj a mluvila přes rameno, zatímco zakopl o vlastní nohy, když se otáčel. „Nejsem dobrá posluchačka a nemám ráda, když se mi někdo plete pod nohy. Proto nikdy nedostávám ceny a tituly.“

Pochodovala po pěšině a slyšela za sebou klení, ale Trey by se musel přetrhnout, aby ji zastavil – a jeho teritorialita ji překvapovala. Obvykle spolu skvěle vycházeli. Přidělili je k sobě už v lednu poté, co jeho první parťák Jose de la Cruz odešel do penze po dlouhé a úspěšné kariéře. Neměla zdání, co to do Treye vjelo kvůli tomuhle konkrétnímu…

„Ahoj, Andy,“ řekla uniformovanému policajtovi u dveří.

… místu činu, ale nehodlala se tím zabývat.

„Detektive.“ Uniformovaný strážník ustoupil stranou, aby mohla projít. „Potřebujete přezůvky?“

„Beru si je.“ Navlékla si je přes venkovní obuv a přitom si všimla, že živý plot kolem vchodu je vzorně upravený a na stožáru po levé straně visí velikonoční prapor pastelových barev. „Díky.“

Jen co vstoupila do nevelké vstupní haly, ucítila vanilkovou vůni svíček a čerstvou krev – a její mozek se ocitl v hypotetické epizodě televizního soutěžního seriálu Cupcake Wars, kde by jednomu z účastníků uvízla ruka v mixéru.

Dáte si piškotový dort s plazmou?

Počkat, to by bylo Peče celá Británie, že ano.

Zatímco si její mozek pohrával se všemožnými hloupými asociacemi, nechala ho, ať se rozcvičuje, a pohlédla doprava. Narušený obývací pokoj byl co do nábytku a doplňků přesně takový, jak očekávala. Všechno bylo solidně středostavovské, obzvlášť všechny ty zarámované fotografie dvou rodičů a dcery na poličkách s knihami, všechno s léty stárlo, dítě rostlo a dozrávalo, rodiče šedivěli a tloustli v pase.

Ty fotografie byly první nápověď, proč si Trey tak dupl.

No vlastně… bylo tu i pár dalších, když přebírala základní údaje od dispečinku.

Ignorovala poplašné zvonění, jež se jí začalo ozývat v hlavě, a obešla rozbitou lampu. Navzdory domácké útulnosti to v domě vypadalo, jako by se před elektrickým krbem odehrála hospodská rvačka: květovaná pohovka byla odstrčená a polštáře z ní rozházené po koberci, jedno křeslo převržené a laciný skleněný konferenční stolek roztříštěný.

Na šedých stěnách a koberci s nízkým vlasem byly stříkance krve.

Tělo ležící na břiše uprostřed pokoje o rozměrech čtyři metry osmdesát krát tři metry šedesát patřilo staršímu bělochovi, lysina v týle ho identifikovala jako otce, soudě podle jedné z momentek pořízené na utkání pozemního hokeje. Jednu paži měl zvednutou, druhou podél boku a oblečení neurčitě kancelářské, košili zastrčenou do kalhot z polyesterové směsi. Bez opasku. Ještě byl obutý.

Dvěma dlouhými kroky se přiblížila a luplo jí v kolenou, když se spustila do dřepu. Nůž, který mu trčel ze zad, odvedl dost práce, než ho někdo nechal vězet hluboko v hrudním koši: bylo tu dobrých čtyři až pět bodných zranění, soudě podle děr v košili a krvavých skvrn na bavlněné tkanině.

Zhluboka se nadechla a napadlo ji, že polovina kyslíku z Caldwellu záhadně zmizela.

„Eriko.“

Její jméno bylo proneseno s únavou, kterou dobře znala. Takové vyčerpání slýchala často z hlasů lidí, kteří se ji snažili přivést k rozumu.

„Zuřivý útok.“ Ukázala na vzorec bodných ran, i když nebylo pochyb, o čem mluví. „Někdo silný. Zatímco se oběť pokoušela utéct potom, co se spolu strkali.“

Erika vstala a pokračovala dál do domu. Když procházela obloukovým vstupem do kuchyně, dávala pozor, aby nešlápla na žádné krvavé skvrny. Druhé tělo leželo naznak na laminátové podlaze napodobující dřevo u sporáku, manželka a matka roztažená v tratolišti vlastní krve. Oběť měla rozsáhlé poranění hlavy a krku, rysy obličeje úplně k nepoznání, kosti polámané, maso na kaši. Zepředu byla tak pokrytá krví, že bylo těžké rozeznat vzor na jejím tričku, ale legíny byly určitě značky LuLaRoe, vzhledem ke křiklavému potisku broskví na jasně modrém podkladu.

Nad ní na sporáku překypěl kastrol plný něčeho, co vypadalo jako domácí bolognese, zpod skleněné poklice, černohnědá svatozář se připekla kolem spirály topného tělesa. Za kastrolem stál na největším hořáku velký hrnec, v němž zbylo jen na pět centimetrů vody, a vedle toho nepořádku na pultu se nacházela neotevřená krabice špaget vedle prkénka s půlkou rozkrájené cibule.

Žena určitě netušila, když krájela cibuli, restovala maso a plnila hrnec vodou, že je to poslední jídlo, které kdy pro svou rodinu vaří.

Erice stoupla do hrdla žluč, když pohlédla k otevřeným dveřím sklepa, za nimiž bylo schodiště s rozsvíceným osvětlovacím tělesem připevněným k boční stěně.

„Vrah měl dvě zbraně,“ pronesla nazdařbůh. Hlavně proto, aby se jí uklidnilo hrdlo. „Nůž použitý na otce a kladivo použité tady. Nebo to bylo možná páčidlo.“

„Kladivo,“ ozval se Trey chmurně. „Je nahoře v chodbě.“

„Dala vařit vodu.“ Erika přistoupila ke schodům do suterénu a zhluboka se nadechla. „Pak šla dolů k pračce – čímž se vysvětluje ta vanilková vůně. Nejsou to vonné svíčky. Je to prací prostředek Suavitel. Moje kolegyně na koleji, Alejandra, ho používala pořád.“

„Eriko…“

„Uslyší seshora hluk. Běží se podívat, co se děje. Než se dostane sem do přízemí, její manžel je mrtvý nebo umírá a vrah jde po ní s kladivem.“ Erika se setkala s Treyovýma tmavýma očima. „Vstupní dveře nebyly poškozené, takže otec pustil vraha dovnitř. Máme bezpečnostní kameru?“

„Ne.“

„Kde jsou zbylá dvě těla – nahoře?“

Trey přikývl. „Ale poslyš, Eriko, nemusíš…“

„Brnkáš mi na nervy, když takhle vyslovuješ mé jméno. Kdybys laskavě nechal toho soucitu, jsem připravená nechat se sebou zacházet jako s dospělou, což jsem, a ne jako s dítětem, které jsem byla.“

Vrátila se přes obývací pokoj a vystoupala po schodech pokrytých kobercem do prvního patra. Jakmile se ocitla na horním odpočívadle, stačilo jen podívat se do zšeřelé úzké chodby. Na protějším konci, v ložnici jásavě růžové barvy, bylo zřetelně vidět dvě těla, jedno na posteli, druhé opřené o stěnu na podlaze.

Erika zamrkala. Znovu zamrkala.

A pak už se nemohla hnout. Ani nedýchala.

„Vrátíme se dolů,“ pronesl tiše Trey hned u jejího ucha.

Když ji kolega vzal za paži, odtáhla se od jeho soucitu a vykročila vpřed. Zastavila se u otevřených dveří. Mrtvola na lůžku byla polonahá, tričko vyhrnuté nad růžovo-bílou podprsenku, stažené černé legíny Lululemon jí visely na jedné noze. Měla tmavé vlasy, stejně jako oba její rodiče, a byly dlouhé a hezké, na koncích zkadeřené. V pravé ruce… třímala pistoli. Devítku.

Kdovíproč vynikal růžový lak na nehtech prstů na pažbě. Nebyl oprýskaný, a když Erika pohlédla na přeplněnou desku toaletního stolku, uviděla malou lahvičku laku přesně téže barvy. Dívka si pravděpodobně nalakovala nehty někdy během dne, nebo aspoň velmi nedávno.

Hned vedle laku na nehty stál rámeček s fotografií. Dívka, která teď byla mrtvá, na ní stála vedle mladého muže, jenž byl dobře o hlavu vyšší než ona. Dívala se do objektivu se širokým úsměvem. On se díval na ni.

Erika sklouzla pohledem k druhé mrtvole. Adolescent z fotky byl podepřený o růžovou stěnu, nohy natažené před sebe jako strašák do zelí, který spadl z bidla. Měl svalstvo sportovce, široká ramena a silnou šíji a byl hezký jako typický sporťák, s hranatou bradou a hluboko zasazenýma očima. Vpředu na tričku s logem Lincoln H.S. Football měl velkou krvavou skvrnu a trochu krve se mu rozstříklo i po hrdle a pod bradu. Ruce měl rudě potřísněné od toho, jak zabíjel její matku ranami kladivem do obličeje.

Poklopec džínů měl rozepnutý.

Zaměřila se na střelné zranění a přitom si všimla druhého, které měl níž, těsně pod bránicí.

Trefilas ho dvakrát do trupu, pomyslela si Erika otupěle. Šikovná holka.

Udělala krok vpřed a všimla si, že dveře do pokoje jsou vylomené. Během mžiku uslyšela v duchu bušení, nářek, křik, jak je rozbíjel poté, co se tu dcera zamkla potom, co byli její rodiče zavražděni přímo před jejíma…

Erika si zakryla uši, protože jí v nich začalo zvonit.

„To nic,“ zamumlala, když si Trey opět stoupl před ni. „Nic mi není.“

„Odvedu tě ven.“

„Houby odvedeš.“

Erika se naklonila stranou a pohlédla do dívčina obličeje. Zírala do stropu, nalíčení kolem teď už prázdných očí rozmazané, černé pramínky stékající po tvářích a rozmazaná rtěnka tvořily klaunskou masku z toho, co bylo bezpochyby velmi zručně naneseno, soudě podle množství štětců a stínů na toaletním stolku.

Na jejím obličeji zůstala ještě jedna stopa, ale nepocházela z žádného kosmetického přípravku. Díra od kulky, kterou měla ve spánku, měla kruhový tvar a vstřel byl relativně úhledný, jen trochu reziduí střelného prachu kolem malé růžovočervené stopy na pokožce. To, co se nalézalo na druhé straně lebky, bylo ohavnější, kost, krev a mozková hmota rozstříknutá po růžovém prošívaném přehozu.

„Přinesl si tři zbraně,“ uslyšela Erika svůj hlas. „Nůž, kladivo… a tuhle pistoli.“

Vzala mu tu devítku, když ji napadl? Ano, tak to muselo proběhnout. Vlámal se sem potom, co zabil její rodiče, a skočil na ni… a ona ho nějak odzbrojila… možná protože předstírala, že na sex přistupuje?

Určitě poslouchala ta jatka dole, slyšela paniku a bolest svých rodičů. Nejméně jeden z nich, patrně oba, na ni nepochybně křičeli, ať se zamkne a přivolá pomoc…

„Rodiče to ještě nevědí,“ prohlásil Trey. „Tedy jeho rodiče. Právě jsme na jejich adresu poslali policejní hlídku.“

„Kdo je našel?“ zeptala se chraplavě.

„My. Zavolala na tísňovou linku, než se zastřelila.“

Erika rychle přejela zrakem postel – bylo to tam. Na krví potřísněném prošívaném přehozu hned vedle ní ležel mobilní telefon.

Dívka dál držela v ruce devítku, ale telefon ne.

„Operátor, který přijímal hovor, slyšel výstřel.“ Trey přistoupil k chlapcovu tělu a poklekl u něj. „Dívka plakala tolik, až skoro nemohla mluvit. Ale vypravila ze sebe jeho jméno a řekla operátorovi, že se k nim vloupal a zabil její rodiče. Pak uvedla vlastní adresu a… stiskla spoušť potřetí.“

„Ale nebyla to její vina,“ zašeptala Erika a naklonila se přes postel, aby se setkala s tím prázdným pohledem. „Nebyla to tvoje vina, miláčku. Věř mi.“

Zlomil se jí hlas a odkašlala si. A znovu si odkašlala.

Ruka jí podvědomě sjela k místečku pod levou klíční kostí. Skrz bundu jizvy nenahmatala, ale byly tam.

Obklopena černou dírou nehybné smrti přepadla Eriku vlastní minulost jako lupič, který jí kradl realitu a nasával ji zpět do té noci, kterou už nikdy nechtěla znovu prožívat, ale pořád se to stávalo. Pořád. Taky se tehdy během nejhorších okamžiků života své rodiny bránila. A bůhví, že mnohokrát za posledních čtrnáct let litovala, že se nezabila – nebo že to nedokázala.

Ve snaze potlačit nutkání ke zvracení se zaposlouchala do přívalu hlasů zezdola od domovních dveří. Na scénu vstupovalo několik dalších lidí. Nepochybně fotograf. Možná už přijeli z forenzního.

Erika se podívala na parťáka a poprvé na něj jaksepatří zaostřila zrak. Trey měl jako vždy vojenský sestřih, na sobě svou typickou flísku s logem Caldwellského policejního sboru, čistě oholenou bradu by mu záviděl i Superman. Jak opětoval její upřený pohled, měl tmavé oči zakaboněné a rty pevně sevřené.

„To nic,“ řekla Erika. „Zvládnu to. Ale jsem ti vděčná, že… však víš, že se o mě staráš.“

„Jestli chceš odejít, nikdo ti to nebude mít za zlé.“

Vrátila se pohledem k lůžku, ke krásné dívce, jejíž život skončil tak brzy. Všechny ty rodinné fotografie v obývacím pokoji? Všechny ty obrázky, svědomitě a pečlivě pořízené, aby zaznamenaly její dětství s milujícími rodiči?

Už žádné obrázky. Ani jednoho z nich…

Stupně schodiště zavrzaly, jak po nich někdo stoupal.

To vlastně není pravda, napadlo Eriku. Vznikne ještě jedna série snímků, pořízených někým vyškoleným ve forenzních technikách, aby se zaznamenalo, jak všichni zemřeli.

„Zvládnu to,“ zopakovala Erika svému parťákovi.

A také pro sebe.

Vůbec těm slovům nevěřila.

KAPITOLA DRUHÁ

Crandall Avenue č. 2464

Přibližně o 11,5 km dál

Ne! Ne, ne, já to nechci, nechci tě! Dost…

Balthazar, syn Hanstův, procitl s křikem a přitom odstrkoval ruce od svých boků oděných v kůži. Bušil se do rozkroku a přitom se vymrštil na nohy a snažil se zbavit démona, který byl na něm, všude kolem něj, v něm. Praštil do něčeho tvrdého – do stromu? – odrazil se do vzduchu, zakopl, upadl.

Přistál na něčem mokrém.

Vzepřel se dlaněmi a špičkami bagančat jako prkno a do chřípí mu pronikla ostrá kombinace sazí, toxických chemikálií a mokré hlíny. Tím puchem se zorientoval: byl na spáleništi domu, kde Sahvage a Mae téměř přišli o život.

Se zoufalou beznadějí a pořádnou dávkou hloupé otupělosti se ohlédl na trosky toho, co bývalo budovou hezkého malého ranče. Zuhelnatělé pozůstatky stavby byly zbarvené šedě a světle modře, popelem pokryté fragmenty trámů a prken, sádrokartonu a překližky, nábytku a dalších náležitostí už se nikdy nedají dohromady a nebudou k užitku. Žár byl tak intenzivní, že sahal až za hranici pozemku, ploty a domy nalevo, napravo a vzadu pokrývaly saze.

Sousedé budou mít pekelný účet za čisticí prostředky, ale aspoň ještě mají co čistit.

Přelezl jako krab na sušší úsek spečené trávy, vztyčil se v celé své výšce a oprášil si kožené kalhoty. Vzhledem k tomu všemu, co se dělo, byly obavy o to, jestli nemá kolena od popele, absurdní. Ale na druhé straně, seznam věcí, které mohl ovládat, byl krátký a v životě musíte brát, co se nabízí.

Někdy jde jen o čistotu vlastních kalhot. A samozřejmě si je chtěl skutečně nechat na sobě, když spal.

„Kurva. Kurva.“

Balz se ohlédl na zuhelnatělý javor, do kterého předtím narazil, a zpětně si probral čas svého spánku. Poté co prolezl sutiny a na nic nepřišel, dřepl si k úpatí stromu, aby uvážil bezvýchodnou situaci. Ten zlomek sekundy stačil. Spánek se ho zmocnil tak zákeřně a s takovou silou, že si ani nepamatoval, jak s ním zápolil, a to démonovi stačilo. Jeho nevědomí otevřelo dveře Devině, která si nikdy nenechala ujít příležitost vstoupit tam, kam ji nezval.

Potřebuje tu zatracenou Knihu kouzel. Jestli se chce zbavit démona, bude ji muset najít a použít.

Znovu přejel pohledem sutiny a zauvažoval, zda by je neměl ještě jednou projít. Ale na druhé straně, proč by věc se stránkami a obálkou přežila takovýhle žár?

Protože Kniha nebyla jen kniha. Proto.

A když si pomyslel, že jednu chvíli měl tu smrdutou, odpornou tíhu v rukou, vnímal vazbu z lidské kůže, cítil tíhu pergamenových stránek – a vzdal se jí.

„Lassitere… ty podělanej sráči.“

Padlý anděl mu sdělil, že existuje jiný způsob, jak vypudit Devinu z mysli. Takže ve chvíli, kdy to bylo opravdu důležité, během té tahanice se Sahvagem, Balz zamrzl a pustil. Jenže od té doby změnil názor na andělovo řešení. Pravá láska ho nezachrání…

Obraz lidské ženy v tmavě modrém kostýmu mu vytanul před očima a setrval.

Zčistajasna viděl jen, jak se na něj dívá přes pistoli, kterou na něj míří. Oči měla tehdy pronikavé, obočí svraštělé, čišelo z ní ani-hnout-sráči, jak se mračila, v postoji jako z akčního filmu. Zvláštní, pamatoval si ji do nejmenšího detailu, a nejen proto, že byl zloděj a ona byla policajtka a to k sobě nepasuje. Nemluvě o rozdílu mezi živočišnými druhy.

Ne, pamatoval si ji jako něco, po čem pátral ve všech domech, kam se kdy vloupal, a mezi všemi drahokamy, co kdy pobral, a ve všech penězích, co si nacpal do kapes.

„Ale ty mě nezachráníš, ženská,“ řekl do měsíčné noci, obklopený popelem, v zoufalé situaci.

Pravá láska neexistuje, to za prvé. Taková blbost je jen disneyovský klam, co se prodává lidem, aby to něco vyneslo. Za druhé, padlý anděl možná předhodil tu romantickou představu jen proto, že se právě dodíval na maraton filmů se Sandrou Bullockovou a v jeho praštěném mozku běželo v nekonečné smyčce Zatímco jsi spal.

Co jediné bylo kurva fakt jasné? Díky Lassiterově debilní radě teď Balzovi došly možnosti, ve spánku ho pronásledovala sexuální harpyje a byl napůl nepříčetný nevyspalostí.

Zkontroloval si, jestli má ještě zapnutý poklopec, a přitom se v něm zvedla vlna nevolnosti a byl rád, že nic nejedl. Pocit z toho, jak mu démon seděl obkročmo na bocích a upíral na něj třpytivě černé oči plné žárlivé nenávisti…

Jak se opovažuješ, ty parchante. A ona je pouhý člověk.

Démonův hlas k němu doléhal jasně jako zvon, slova nabývala patřičného významu a Balz cítil, jak se mu odkrvuje hlava. Znovu pohlédl na ten strom a v duchu se ptal, jestli ta žárlivost není výplodem jeho stihomamu nebo zda jde o něco, co mu bylo skutečně právě řečeno.

Kdyby se Devina dozvěděla…

Nařizoval si, ať se vzpamatuje. Není co se dozvědět o té lidské policistce a o něm. Prokrindapána, jejich cesty se zkřížily jen na zlomek sekundy, když na něj a na Sahvage narazila, jak se přetahují o Knihu v pelechu toho sběratele. A ani si nepamatovala, že se vůbec setkali, protože jí pečlivě vymazal vzpomínky.

Devina se nemá o co opřít. Vůbec o nic…

Jo, kromě toho, jak na tu ženskou pořád myslíš, ty ubožáku, namítl jeho vnitřní protiva. A právě teď jsi usnul poprvé od chvíle, cos ji uviděl. Myslíš, že tvůj démonický noční jezdec nepozná, že bys chtěl něco víc než přeleštit té policistce odznak a pistoli?

Zaklel a nechal hlavu klesnout dozadu.

„Ona ne,“ zavrčel. „Ji nedostaneš…“

Démonův hlas ho přerušil, jako by Devina stála přímo za ním: Nemám ráda konkurenci, i když je hluboko pode mnou.

Balz popadl jednu ze svých čtyřicítek, otočil se a namířil hlaveň do…

… do vzduchu. A přesto promluvil, jako by jeho nepřítel byl v tělesné formě a na doslech: „To není kurva žádná konkurence – to není nic! O čem to sakra mluvíš?“

Jeho řev se odrazil od zuhelnatělého plotu a přísahal by, že ve větru slyší posměšný ženský smích. Ale pokud se to opravdu děje, pokud si démon dělá terč z té nevinné lidské ženy, pak čeká Devinu ošklivé překvapení. Jedna věc je využívat ho jako nedobrovolné tělocvičné náčiní. Něco úplně jiného je, když se na mušce ocitne nějaký kolemjdoucí, který nemá s ničím z tady toho nic společného.

„Ona není nic, krucinál,“ vyštěkl, jako by slabiky byly vržené kameny. „Ona není nic!“

S tasenou pistolí Balz znovu prošel spáleniště, kopal bagančaty do ohořelých trámů a pokrouceného kovu, odhodlaný najít to jediné, co by ho mohlo zachránit. Při troše štěstí toho bude v Knize víc než jen jak někoho oddémonizovat. Možná tam bude kouzlo, které by ho zbavilo Deviny úplně.

Když skončil opět s prázdnou – pořád nenašel to, co hledal – zastavil se v někdejší garáži, soudě podle betonového panelu, který měl pod nohama. Mnul si oči, drbal se ve vlasech, třel si obličej a měl sto chutí celé to znovu zapálit. Místo toho vydoloval to, co si dokázal vybavit z příběhu, který mu předestřel Sahvage: Mae odnesla Knihu sem domů, aby vzkřísila svého mrtvého bratra. Dostavila se Devina. Něco se strhlo… a když bylo po všem, Kniha i démon byli zničeni a Sahvage zachránil Mae život díky menší fintě, již jeho bratranec předvedl už před stovkami let. Všechno pěkně sbalené a ovázané mašlí, byť mírně zapopelenou.

Jenže Sahvage se určitě mýlil. Kniha nemohla zmizet. Byla součástí démona, nebo byl démon součástí Knihy, a Balz z první ruky věděl, že Devina tu dosud je…

Víš, co dělám s konkurencí? Zase mu vstoupil do hlavy ten hedvábný, zlý hlas. Likviduju ji.

Zčistajasna se Balze zmocnil vztek, jaký ještě nikdy nepoznal.

„Hru na likvidaci můžou hrát i dva,“ ucedil.

Zvedl pistoli a pozoroval její obrysy v měsíčním světle, modročerný kov hlavně a trup třpytící se jako drahokam.

Fajn, pomyslel si, když si přikládal zbraň ke spánku. Kniha není?

A Lassiter kecá o nějakém „žili šťastně až do smrti“, zatímco Devina pilně rýsuje nové bitevní linie kolem ženy, která s tímhle tady nemá nic společného?

Vyřeší to po svém. Stačí jen dát si opravdu velkého šlofíka. Špinavého šlofíka. Jakože navěky zhasnuto. Úleva, konečně…

Něco se vynořilo za rohem garáže o dva domy dál a Balz rychle otočil hlaveň tím směrem. Ale byl to jen lidský muž, soudě podle pachu – a nebyl to zrovna agresor. Vynášel na chodník popelnici s recyklovaným odpadem, z úst mu vycházely hekavé zvuky podobné prázdným plastovým láhvím a tíha jasně žluté nádoby navíc představovala víc, než jeho tělo vytrénované kancelářskou prací dokázalo zvládnout. Když došel ke schránce na dopisy, postavil svůj náklad, až to zarachotilo.

Otočil se k návratu do svého útulného obydlí, vzhlédl – a zkoprněl.

Ve výrazu toho bábovky středního věku se mísilo naprosté zmatení s naprostým děsem. Podle toho Balz pochopil, že kombinace ničím nezastřeného měsíce a bezpečnostních světel v okolí tvoří dostatečné osvětlení, aby i lidské oči zpozorovaly chlápka oblečeného od hlavy až k patě v kůži, s pistolí u hlavy.

Ježíšku na křížku, proč jsi to musel pokazit, pomyslel si. A kvůli tobě to není.

Náboj v komoře měl na sobě napsané Balzovo jméno, ne jméno tamhletoho Harryho Mužíčka-a-tatíčka, co recykluje odpad a trpí ischiasem a každoročně má dva týdny dovolené.

Člověk o krok ucouvl. A ještě. A pak už pádil k základně, jako by ho honili, přičemž jeho tílko a kostkované pyžamové kalhoty byly stejně aerodynamické jako těch nadbytečných patnáct kilo, co nosil kolem pasu. Vzápětí práskly dveře a Balz si uměl představit horečné zamykání, šátrání po mobilu, telefonát na tísňovou linku sdělující na-dvoře-toho-ranče-co-vyhořel-je-sériový-vrah.

„Debile,“ zamumlal Balz a zastrčil pistoli do pouzdra pod levou paží.

Copak se nemůže upír ani v klidu zastřelit? Všude samí zkurvení lidé.

Nabízel se logický závěr, že si možná řečený upír mohl vybrat nějaké lepší, soukromější místo, třeba prázdný městský park nebo činžák, ale Balz mu nehodlal věnovat mnoho času. A mezitím se nahoře v domě Papínka Panikáře za staženými závěsy rozsvítilo. Skvělé, manželka uslyšela rozruch. Pravděpodobně mají pár dětí a Balze napadlo, jestli se Joey a Joanna a Jay-Jay netisknou k mámině hrudi a nespěchají se zavřít do skříně…

A pak se dostavil další problém.

„Vím, že tam jsi,“ zabručel, zavřel oči a v duchu se ptal, kolik dalších kravin se dá vměstnat do jediné noci.

Opodál bylo slyšet čvachtání, kroky se blížily – a hele, aspoň že to nebyl démon, ačkoliv se nedalo tvrdit, že by byl ze svého malého návštěvníka nějak nadšený.

Fajn, tak ze svého velkého, ukňouraného, vraždícího návštěvníka-bratrance.

Syphon byl skvěle vytrénovaný, svalnatý prevít s černo-zelenými vlasy, taky oděný v černé kůži, a zloděj v Balzově nitru – který z něj zabíral jedenapadesát procent, přičemž zbývajících devětačtyřicet procent evidentně tvořil nějaký ujetý démon – uměl ocenit, jak tiše se ten hajzlík pohyboval navzdory svým rozměrům. Bojovník byl taky fešák, což byl čas od času důvod k závisti. Žíhané vlasy měl hladce ulízané nazad z vysokého čela, modré oči tvořily ohnisko celého páni-ten-je-ale-hezký… a zorničky měl rozšířené zásluhou měsíčního světla.

A taky pravděpodobně emocemi, ne že by měl Balz dost energie na to, aby se zabýval amatérskou psychologií.

„Co to zas máš s tím gelem?“ pronesl směrem k bratrancovu účesu.

Muž si přejel dlaní své kadeřnické dílo. „To se nosí.“

„Jo, jako Dieter ze Sprockets.“

„Mike Myers je bůh.“

„Mně je milejší Ted Lasso. Ale to máš fuk.“

Oba umlkli. A Balz nedokázal myslet na nic jiného, než že je klika, když se bratranec nedostavil, zatímco měl ještě tasenou pistoli.

„Balzi, ty mě zabiješ.“

Zářivě modré oči se upíraly na sousední dům, jako by ten prevít měl rentgenové vidění a kontroloval jím zbytky v ledničce. Ve skutečnosti mu vždycky vadilo navazovat oční kontakt, kdykoli docházelo ke konfrontaci. Nad touhle vlastností Balz vždycky žasl. Copak neví, že se živí zabíjením? Když dokážete zamířit na střed hrudi a zasáhnout terč, proč se nechcete dívat druhému do očí, zatímco se s ním hádáte?

Ale na druhé straně, možná to zas nebylo tak špatné.

Balz si z něj vzal příklad a znovu se zadíval do popela. „Zabiješ? Jak. Nemířím ti pistolí na hlavu.“

Ha ha, pomyslel si.

„Nemůžeš se vyhýbat domovu napořád, Balzi. Už jsou to tři dny. Musíš se vrátit do sídla Bratrstva a vyspat se, proboha, nemarnit čas tím, že tady šmejdíš.“

To už tady snad bylo, pomyslel si a potlačil hněv.

Snažil se zachovat klidný tón, když strčil ruku do bundy, aby vyndal další z Vishousových ručně balených cigaret. „Už jsem ti včera říkal do telefonu, že démon a ta Kniha jsou oba pořád naživu. Cítím to.“ Slyším ji, opravil se v duchu. „Pekelně si Sahvage vážím, ale mýlí se v tom, že shořeli v tomhle ohni – a jestli Bratrstvo rozhoduje na základě téhle nebezpečné dezinformace, jsme všichni v hajzlu.“

„Všichni jsou ještě v terénu. Wrath nestřídá hlídky – a nenacházíme nic nebezpečného. Takže jaká rozhodnutí jsou podle tebe špatná?“

Balzův lov na cigaretu skončil neúspěšně, nemohl uvěřit, že už vykouřil všechno, co od Vishouse dostal. Sakra. A vážně jsou to jen tři noci a dny?

Připadalo mu to jako celý život.

„Na tohle nemám energii,“ zabručel.

„Protože nespíš.“

„Děkuju, doktore Internete.“

Syphon zaklel. „Vidíš? Správně by bylo ‚děkuju, doktore Samouku‘, vzhledem k tomu, že nechodím na internet. Ježíši, jsi jako svůj vlastní stín.“

„A tuhle diferenciální diagnózu děláš na základě jedné urážky?“

„Prostě pojď domů. Prosím.“

Bratranec pronesl to slovo na P beznadějným tónem, který byl pro něj naprosto netypický. Syphon byl absurdní puntičkář – ačkoliv když je vaší prací provrtávat věci malými projektily z obrovské vzdálenosti, je dobré mít instinkt a oko perfekcionisty stejně jako obsesivní nutkání napravovat všemožné mikrochyby.

Bojovník si udržoval přísná měřítka, nepodléhal žádnému bitevnímu stresu a nikdy neumdléval ani nepřiznával porážku.

Zřejmě až na tuto situaci.

„Musím jít.“ Balz vyzkoušel kapsy kožených kalhot, i když míval balené cigarety vždycky v bundě. Ale copak čekal, že Vishousovy nikotinové tyčinky mu vyraší na zadku jako žampiony? „Já prostě… musím jít.“

„Kam? No tak. Kam jdeš?“

„V pekle už jsem,“ opáčil Balz chmurně. „Přesná lokace mého těla je irelevantní.“

S těmi slovy se odporoučel, odhmotnil se do chladného, vlhkého jarního vzduchu. Jediné, co věděl s jistotou, bylo, že musí zůstat vzhůru. Dokud zůstane aspoň maličko při vědomí, démon ho nedostane, aspoň ne naplno.

Potřeboval nějaký životabudič, který bude spolehlivější než pouhá jeho vůle.

Nejvyšší čas vydat se do města.

KAPITOLA TŘETÍ

budova Caldwellské pojišťovny

Roh Třinácté ulice a Obchodní třídy

Démon Devina seděla ve svém tajném sklepním doupěti, obklopena sbírkou oblečení a všemi svými milovanými botičkami a doplňky, a připadala si sakra moc premenstruačně: byla podrážděná až k touze střílet z brokovnice, vážně uvažovala o tom, že si otevře půllitrovku čokoládové zmrzliny Hägen Dazs a možná – možná – si popláče. Jediné, co hrálo pro ni, byl fakt, že nebyla opuchlá.

Ale na druhé straně, když si můžete vyčarovat tělo, jaké se vám zachce, nemusíte si dělat starosti se zadržováním vody.

Nechystala se však dostat menstruaci.

Ten zatracený hajzl Balthazar. Ten zrádný hlupák.

A ach, taky byl záludný, schovával si tu lidskou ženu až vzadu ve své duševní skříňce, zatímco záměrně zůstával vzhůru.

Poté co se k němu pěkných pár dní nemohla dostat, byla zatraceně nadšená, když mu to ujelo a usnul u toho začouzeného spáleniště na předměstí. Stačilo, jen aby ho na chviličku opustila vědomá mysl, a ona skočila po příležitosti zmocnit se ho zase podle svého.

Říkejte si o upírech, co chcete, ale sakryš. Měl mezi nohama kouzelnou hůlku, to tedy měl.

Jenže jen co na něj sáhla, a to doslova, dostalo se jí šeredného překvapení z břehů jeho paměti, jako by byl čistotný pes, který nechal hromádku na koberci v obýváku. Žena, lidská žena s průměrným obličejem a v konfekčním kalhotovém kostýmu, sídlila v jeho mysli.

Neuvěřitelné. I když Devina byla trefa století, už zase se nějaký idiot s pinďourem díval jinam, když měl přitom vidět ji a jenom ji.

A nebylo to poprvé, co dostala kopačky. Jim Heron, její jediná pravá láska, o ni nestál – vybral si místo ní nějakou pannu s tvarohovým obličejem, proboha. Pak Butch, člen Bratrstva černé dýky, podobně složil karty, protože byl ženatý. Měl družku. To je fuk. A jistěže byly v moři i jiné ryby, ale pokud šlo o všechny ostatní lidi v Caldwellu? To pro ni byly snadné kořisti, a tudíž byli ti muži nezajímaví, až tu a tam na nějaký ten orgasmus z její strany.

Možná až na vraždu, pokud se nudila a měla hravou náladu.

No a z některých jejich srdcí si udělala předkrm.

„Už toho mám plné zuby.“

Začal v ní vřít vztek – který se i za nejlepších okolností spouštěl velmi snadno – a tak se vydala na pochod sem a tam podél stojanů a věšáků luxusních modelů, které léta sbírala. I když jí hedvábí a satény, samety a brokáty obvykle stačily ke zlepšení i té nejhorší nálady, nic z toho nepomáhalo.

Jediné, co chtěla, bylo něco zničit.

Tahle myšlenka jí projela hlavou, když došla k výstavce kabelek zvaných birkinky. A tam už samozřejmě něco zničené bylo, že ano.

„Děkuju ti, Mae,“ vyštěkla.

Pracně se snažila ovládnout, když se zaměřila na svá děťátka, na své oblíbence mezi oblíbenci, na svou pýchu a radost. Pozlacený stůl pod kabelkami Hermès byl dobře dva a půl metru dlouhý a metr osmdesát široký a na něm se nalézalo víc než tucet birkinek různých velikostí, barev a materiálů, všechny naaranžované na plexisklových stojanech stoupajících do výšky a tvořící opravdový Mont Blanc krás. Měla ostře růžovou aligátoří a černou matovou z nilského krokodýla, červenou kombinovanou s černou a také béžovo-zlatou a bílo-šedou. Byly tu rovněž čtyři ze pštrosí kůže, dvě ještěrčí a jedna semišová.

Jediný model, který odmítala mít, byl 25s. Moc malá. Měla ráda třicítky a pětatřicítky.

„Vy mě nikdy nezradíte,“ šeptala jim, jako by byly hodné dětičky. „Vy jste tu pro mě vždycky.“

Jo, pokud nikdo nevstoupí jako sériový vrah a surově neznetvoří někoho z její sbírky.

Démon se musel vzchopit, než dokázal snést pohled na vrcholek výstavky, na nejvyšší plexisklový stojan… na krucifix svého oltáře nejlepších výtvorů ateliéru.

„Ach, bože…“ Chytla se za hruď, kde ji zasáhla bolest stejně čerstvá jako ve chvíli, kdy našla zničenou kabelku. „Ach…“

Poslední tři noci nedokázala snést pohled na spálenou mrtvolu birkinky. Ale nedokázala se jí ani zbavit.

Jenomže ten himálajský krokodýl s diamantovým kováním byl nejvzácnější a nejpozoruhodnější kousek ze všech kabelek světa – a ještě cennější tím, že měla diamantový náramek, který s ním ladil. Kabelka vyrobená ze sněhobílé kůže uprostřed, jež po obou stranách přecházela do hněda a šeda s popraškem černých skvrnek, nebyla jen mistrovským dílem, jež svítilo jako maják v její sbírce, ale také tím nejkrásnějším důkazem faktu, že nejlepší věci v životě skutečně nejsou zadarmo.

Apakjinějakáupířímrchazapálila.

Jak to kurva může někdo udělat? Jestli se ta blbá kráva tak moc chtěla dostat ven, až spustila požární alarm, mohla zapálit kabátek od Balmaina. Kostým Chanel. Toaletu Escada. Ale neeee, ze všech věšáků šatstva a střevíců a kozaček a dalších, haló, obyčejných nudných hořlavých blbostí jako prostěradla, polštáře, podělaný katalog od Sakse, prokristapána – si ta ženská musela vybrat zrovna tuhle kabelku. S diamantovým kováním. A ladícím náramkem.

Ta svině si vybrala nejdražší, nejvzácnější a nejžádanější kabelku, aby se pokusila dostat z téhle paralelní dimenze.

Skoro jako by věděla, co dělá. Což nevěděla.

Zapálit v odvetu ten blbý malý ranč zdaleka nestačilo. A pak se té upírce podařilo odplout s jejím kurva nesmrtelným druhem, zamilovaně a šťastně až do smrti a takové ty kraviny.

Kdo měl vědět, že Sahvage je nesmrtelný? Bylo to jako zjistit, že nějaká hospodyňka zvedne auto.

A když došlo na lámání chleba, co získala Devina? Ne opravdovou lásku, jo, to vůbec ne, ale jen k nepoznání ohořelou birkinku a teď premenstruační syndrom – bez menstruace.