Sundat se jak fénix

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Babišová

Sundat se jak fénix – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mamce Lence a tátovi Ivovi

© Martina Babišová, 2023

Illustrations © Ulepená – Anna Borovičková Ročková, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-265-1115-1

ISBN e-knihy 978-80-265-1127-4 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-265-1128-1 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-265-1126-7 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Tento příběh je smyšlený.
Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,
událostmi či místy je čistě náhodná.

MOŘE KONTENTU

Je pozdě večer a unaveně si čistím zuby. Přemýšlím, jestli se všichni lidi při čištění zubů na sebe celou dobu dívají. Nebo u toho radši dělaj ještě něco jinýho, třeba swajpujou na tinderu nebo srovnávaj kartáčky, aby se na sebe nemuseli koukat moc dlouho. Dneska v zrcadle vidím trochu obav z budoucnosti smíchanejch s „mámvpíčismem“, který si pěstuju, aby mi jednoho dne neprasklo mý přecitlivělý srdce.

Vím, že nejsem spokojená, a trochu mě přestává bavit před tím pořád utíkat, a tak si říkám, že s tím něco udělám. Nikdo neumřel, nemám na krku osm hladovejch dětí a nezjistila jsem, že mám rakovinu, takže si nejsem jistá, jestli mám vůbec právo bejt nespokojená, jestli náhodou nejsem jen kráva. Nejsem šťastná, mám pocit, že žiju život někoho jinýho, a že jestli TOHLE je teda zhruba TO, jak to bude pár dalších desítek let a pak umřu a to bude jako celý, tak se můžu rovnou utopit ve vaně. Anebo se teda pokusím s tím něco udělat. Babička vždycky říká, že problém naší generace je, že nemáme žádný problémy. Že oni zažili válku. Ale my už taky máme válku, Rusko válčí s Ukrajinou o kousek dál. K tomu máme celosvětovou pandemii nového smrtonosného viru, závislost na sociálních sítích, ekologické katastrofy, psychické problémy a úzkosti z pravděpodobně blížícího se konce světa, kterej se mění tak zhruba každej týden. Úplně v pohodě, babi, fakt!

Mám na čele nějakou velkou šmouhu. Ale není to, jak se zdá, je to šmouha na několik měsíců nemytém zrcadle, takže když se pohnu, z čela zmizí. Mohla bych to zrcadlo umýt a nemusela bych pak uhýbat skvrnám, říkám si, ale nakonec s tím stejně nic neudělám. A přesně v okamžiku, kdy se tak rozhodnu, vtrhne do koupelny muž v černý kukle, jsou mu vidět jen oči. Hnědý. Leknu se. Překvapeně na něj zírám…

Je to můj kluk Tomáš. Má na sobě trenky, skejtový triko a černou kuklu přes celej obličej a na to, jak sem chlapácky vtrhnul, tu teď dost rozpačitě stojí. Jako by čekal, že něco udělám já. Asi že chlapovi, co vypadá, že mě chce okrást nebo zabít, skočím rovnou do náruče. Já na něj ale jen koukám, protože je pozdě a nějak mě zrovna nenapadá, jak na takovouto situaci zareagovat.

„Chtělas něco novýho. Ať tě třeba přepadnu. Tak tě přepadávám,“ hlesne.

Chce se mi vydat takový ten zoufalý smích, který ulevuje od trapnosti situace, ale nechci ranit jeho mužský ego, který čeká, že se na něj vrhnu a začnu ho vášnivě líbat přes kuklu, kterou mu pak strhnu z obličeje. Potom zabořím prsty do jeho zpocených vlasů, nechám se připoutat k topení v koupelně, přičemž budu předstírat, že to nechci, i když to budu očividně chtít strašně moc. Tak moc, že se nebudu moct udržet, i když jsem připoutaná, že jo.

Jenže já nechci ani trošku. Matně si teď vybavuju, jak jsem před pár dny, večer po tom, co Tomáš přišel na to, že jsem fejkovala orgasmus, aby ten nedobrej sex byl co nejrychleji za náma, řekla, že potřebujeme nějakou změnu. Vyzkoušet něco novýho. Protože už rok ten sex probíhá úplně stejně a ve stejný poloze a já se vlastně musím tak trochu udělat sama. Takže kdyby u toho on nebyl, vlastně by se vůbec nic nezměnilo. Navíc se tomu víc a víc vyhýbám. Jsem unavená nebo nemám náladu nebo mám menstruaci, i když už mi dávno skončila. A když už to děláme, tak si většinou představuju, že tam je někdo jinej než Tomáš. Vím, že je to strašný, ale pokud chci zažít orgasmus, na což si myslím, že mám taky někdy právo, tak je to jedinej způsob, jak k tomu dospět. Zajímalo by mě, kolik žen si při sexu se svým dlouholetým partnerem někdy představuje někoho jiného. Jestli jsem zlá holka, anebo je to prostě jen jedna z milionu věcí, o které bychom jako hodné holky neměly mluvit.

Máma říká, že na vztazích se musí pracovat. Ne to hned vzdávat, jak máme my mladí ve zvyku. Takže jsem v záchvatu snahy pokusit se tohle celý ještě nějak zachránit řekla Tomášovi, že by to chtělo něco novýho. Třeba sex na kuchyňský lince. Nebo se můžeme potkat v baru převlečení za jiný lidi anebo mě může třeba jakože přepadnout.

Máma měla na mysli asi něco trochu jiného, ale tak aspoň se snažím. A tak jsme tady. Tomáš mě pár dnů nato přepadává u čistění zubů. Ale i přílet tlustý Disney zoubkový víly by byl víc sexy. Není to tím nápadem nebo kuklou, je to tím, v jakém stavu náš vztah s Tomášem po dvou letech je. Už to není láska. Na což vám hodně lidí, hlavně v Česku, řekne, že je to normální a standardní. Jasně že to po dvou letech nemůže bejt láska. Jste spíš kámoši, vzrušující hormony odfičely, tak to prostě je.

Hlavně ale zůstaň ve vztahu! Jako by nejhorší věcí na světě a jedním ze smrtelných hříchů podle český ústavy bylo nebýt ve vztahu. Možná by to vysvětlovalo, proč tolik lidí zůstává ve vztazích, který pro ně nejsou dobrý. A taky proč je podvádění v Praze podobně casual jako víkendovej výlet na chatu. Buď ráda, že je hodnej, že tě nemlátí, říkaj. Mohlo by to bejt daleko horší. Jakože asi jo. Asi bych mohla bejt provdaná za sériovýho vraha, kterej by mě nutil s ním zabíjet malý děti a vařit mu z jejich roztomilejch nožiček polívku. Maj pravdu, mohlo by to bejt horší. Nemám žádnej vážnej důvod se s ním rozcházet. Kromě toho, že už ho nějakou dobu nemiluju.

A tak už něco přes rok moc nechci s Tomášem trávit čas a sahat na něj, ale říkám si, že je to normální. Když si ale představím takhle strávit dalších zbylých čtyřicet let, tak mi to přijde trochu smutný. Jenže nemůžu najít koule na to, se s ním rozejít. Možná kdybych se měla víc ráda a víc si věřila, bylo by to jednodušší. Když už jsme ale u těch koulí... Tak nevím, kdo tohle přirovnání vymyslel, ale nedává moc smysl. Koule jsou extrémně citlivé a zranitelné. Větší smysl by dávalo říkat, že na to mám vagínu. Ta vydrží pár porodů malejch lidí. Takže nemůžu najít vagínu na to, abych se s ním rozešla. A navíc bych se nerozcházela jen s přítelem, ale taky s naším rapovým duem, který spolu máme už pár let a který vyhasíná podobně jako náš vztah.

Říkám Tomášovi, že dneska ne. Že ještě potřebuju pracovat. Chci náš poslední singl nahrát zítra na Spotify a YouTube a všechny ostatní platformy. Musíme dodržovat nějakej plán a mít aspoň trochu sebedisciplíny, jinak skončíme jako mrzutí nenaplnění umělci s komplexy, který si pak budem vylívat na svých dětech a nevinných prodavačkách v obchodě.

Říkám mu, že bych si ještě chtěla trošku pohrát s beatem v jedný pasáži.

„Nechceš mi s tím pomoct? Zkusila bych i líp nahrát ten tvůj rap na začátku.“

„Proč, nepřijde ti to dobrý?“

„Není to špatný, ale mohlo by to bejt lepší.“

Tomáš si unaveně promne oči a povzdychne si.

„Musím vstávat brzo. Do práce. Někdo musí zaplatit tento měsíc nájem.“

Au, přímej zásah do srdce, svědomí, sebevědomí a peněženky. Cejtím se zas, jako kdyby mi bylo sedm, byli jsme v Chorvatsku a já prosila tátu, jestli mi prosím koupí ještě druhý kopeček zmrzliny. Prosíííím. Nejhorší na tom je, že Tomáš má naprostou pravdu. Vidí, že jeho pravej hák zasáhl přesně, kam měl, a soupeř je jím oslabenej, využije toho.

„Pojď taky spát. Kašli na to.“

„Ne, fakt si myslím, že to potřebuje lepší beat.“

„Vždyť je to úplně jedno. Těch sto lidí, co na to kouknou, nepoznaj rozdíl. Je to úplně fuk.“

„MNĚ to není fuk.“

„Stejně se to zase ztratí v záplavě milionu jinejch písniček a videí na internetu. To nemá cenu. Nikam to nevede, Emi, zbytečně se trápíme.“

Au. Levej hák. Takovej jemnější, ale taky se strefil do slabýho místa. Přemýšlím, jestli mluví jen o našem hudebním duu.

„Jsem unavenej. Jdu spát. Vytáhla bys prosím věci z pračky?“

„Jo.“

Nejradši bych si do té pračky sama zalezla a točila se v ní dokola tak dlouho, až by to ze mě vymlátilo všechny ty úzkostný pocity, katastrofický myšlenky a pochyby, který se mi honí hlavou rychlostí světla a hrajou si tam hvězdný války. Jde na mě menší úzkost, moje známá děvka s bičem dlouhým až do vzdálený budoucnosti. Hodím do sebe jeden xanax, nasazuju sluchátka a hraju si na synťáku s hajtkama. Chvilku trvá, než se do toho ponořím. Pořád se mi vracej útržky z večera a taky si představuju ty nejvíc katastrofický scénáře budoucnosti. Ale po chvíli najede flow, jsem plně ponořená v hudbě, ve svým vlastním světě. Vnímám jenom přítomnost a už se nechci tolik zabít nebo všechno vzdát. Nic neřeším, jen si hraju se zvuky, dělá mi radost, když to zní dobře, a to je úplně celý.

DRUHÝ HOUSLE

Jsem v nahrávacím studiu jednoho docela úspěšnýho hudebního producenta Radima. Koukáme spolu přes sklo, jak Olga, polonahá panenka s plastovou snad i duší, taková Kate Perry Český republiky, zrovna falešně kvílí do mikrofonu song o tom, jak byla včerejší párty skvělá. Vycházej z ní tak falešný tóny, že se ze zvědavosti koukám na Radimův obličej, co von na to. Ten si mýho zvídavýho a lehce zděšenýho pohledu všimne.

„To se spraví v mixu,“ usměje se Radim svým neuvěřitelně bílým úsměvem.

Fuj. Někdy se mi dělá fyzicky špatně někde u žaludku z toho, jak tady věci fungujou. Radimovi je kolem padesáti, zakládá si na tom, že má nejbělejší zuby v Praze, a slyšela jsem, že prý spí se vším, co má i nemá nohy. Jeho manželka o tom neví nebo za svou mlčenlivost dostává hezký kabelky, kdo ví. On si zase připadá, že je fakt chlap, a jeho lidská hodnota, falešný sebevědomí a malej pindík se s každým dalším ženským úlovkem zvětšují, a on se tak může mít aspoň trochu rád. Mě do ničeho nikdy nenutil a nic divnýho po mně nechtěl. Má rád naleštěný a uhlazený modelkovský typy. Já vypadám spíš jako rozcuchaná čarodějnice z lesa, kterou by ve středověku už dávno upálili.

Koukám zpátky na Olgu. Olga je skvělý příklad populární české hvězdy, která se na vás v sámošce často usmívá z obálek lacině natištěných časopisů plných kýčovitých titulků o tom, jak máte zhubnout a co máte péct. Olga vypadá velmi normálně a standardně. Má rovné hnědé vlasy, symetrický obličej a usmívá se, jakože svět je úplně v pořádku. Jen její hnědé oči jako by tajně vysílaly morseovkou SOS.

Vypadá vlastně jako další milion lidí. Ničím nevyčnívá. Ani svými názory. A to se v Česku cení. Hlavně nevyčnívat proboha. Holky s názorem jsou jen hysterky, který jsou takový jen proto, že jsou škaredý a skončí samy, starý, tlustý a mrtvý ve škarpě, ohlodaný krysami, protože si nikdo ani nevšiml, že už nějakou dobu nepřišly do práce.

Když Olga zpívá smutné písničky, tak je krásnou českou trpitelkou, obětí všech nepříznivých okolností, se kterými nic nedělá, protože je pasivní, a to se cení. Moc aktivní ženy končí taky ve škarpě. Dějou se jí strašný věci v životě, ale ona je tak úžasná, že si to všechno nechává líbit a ještě u toho vypadá krásně. Ve videoklipech, který vypadají jako špatnej přežitek z komunismu, kouká zezdola jako falešně skromná raněná laňka. Má to miliony zhlédnutí.

Často na mě vyskakujou nějaký články a rozhovory s Olgou a já si je sem tam jako mý guilty pleasure čtu. Popravdě, chtěla bych bejt tak úspěšná jako Olga. Ale nechtěla bych bejt ona. A to by asi ani nešlo, jelikož jsem se narodila s takovým postižením, že moc neumím neříkat, co si myslím. Olga umí říkat, co lidi chtějí slyšet: „Ano, bílí muži jsou utlačováni. Ano, feminismus je sprostý slovo. Ano, žádné uprchlíky tady nechceme.“ I když v poslední době už neříká raději nic. Možná zjistila, že takhle nenaštve vůbec nikoho a neztratí bodíky na popularitě. Občas řekne něco o pečení. Jinak hezky drží hubu a krok.

Prohlížím si ji ve studiu. Nevypadá hloupě. Nejspíš je to vlastně chytrá byznysmenka a má to všechno dobře spočítaný. A kdo ví, jak je šťastná. Znám pár takovejch lidí ze showbyznysu, kterým třeba na měsíc někdo unesl přítele, a oni si schovávali diamanty u svý ségry, ale mezitím dávali na instagram fotky, jak pečou nádhernej bio borůvkovej koláč.

Olga vychází ze svýho nahrávacího akvárka. Sakra, Radim tady není, budu se s ní muset bavit. Olga si prohrabuje umělými špičatými růžovými nehty své dokonale hladké vlasy a mile se na mě usměje.

„Dík, že to za mě nahraješ. Tohle prostě není moje moc silná stránka.“

„V pohodě.“

Olga unaveně přikývne a ještě jednou se fakt mile usměje. Jsem překvapená, jak smutně a citlivě zblízka vypadá. Mám chuť se jí dokonce zeptat, jestli nepotřebuje pomoct ještě s něčím jiným nebo jak se má, ale vrací se Radim ze záchodu a ona najednou vypadá, jako by si zrovna něčeho šlehla. Mluví rychle, furt se něčemu chechtá a působí to, jako by byla v imaginární soutěži, kde vyhraje ten, kdo řekne co nejvíc lichotivejch slov co nejsladším tónem za minutu.

Ještě jednou mi děkuje. Snaží se bejt fakt milá, to jí upřít nemůžu. Není zlá a rozhodně není hloupá. Trojnásobné poděkování není v tomto případě příklad začínající demence, ale toho, že ví, jak si získat lidi. Dává ještě Radimovi podezřele dlouhou pusu a odchází.

Radim za ní kouká jako za obrázkem, který si sám hezky namaloval.

„Kdybys byla víc jako ona, všechno by bylo jednodušší.“

Jen protočím oči a jdu do akvárka. Tohle si nezaslouží odpověď. Nahrávám pasáže na klávesy za Olgu a Radim vypadá hodně překvapeně, že jsem si sama zvládla zapojit aparaturu. Olga to totiž na klávesy moc neumí, což se na koncertě ztratí, ale na nahrávce by to šlo slyšet. A tak bude předstírat, že je to celý její výtvor, i když klávesy ve skutečnosti nahraje někdo jinej.

Radim mě nechává podepsat smlouvu o mlčenlivosti s pokutou za dva miliony a na ruku mi dává šest set. Já koukám na těch pár bankovek a přeju si, aby jich tam bylo daleko víc. Není mi už osmnáct, je mi dvacet devět a přestává mě bavit mít každý měsíc schízu, jak zaplatím nájem, kterej teda tento měsíc bude muset výjimečně zaplatit celej Tomáš, což mi naprosto kazí mou image nezávislé silné ženy. Seberu odvahu a ptám se šéfíka Radima, jestli by pro mě neměl ještě nějakej jinej job, kde bych si mohla vydělat víc.

Radim si mě chvilku celou prohlíží, jako bych byla nová čokoládová tyčinka.

„Mám nějaký joby pro tu reklamku, pro kterou dělám.“

„Oukej.“

„Mám tiktok videa pro zbrojovku, reklamu na lentilky a kampaň proti potratům.“

„Jo... hmmm.“

Takhle nějak se musela cítit Sofie, když si musela vybrat. V hlavě si představuju, jak se po mě plazí dvacet miminek a postupně mě svými tělíčky pohřbívají zaživa. Pak utíkám pralesem, kde na mě padaj velký stromy a z půdy vystřikuje vroucí palmovej olej, kterýmu se musím vyhýbat jak nášlapným minám. Najednou se octnu na rušný ulici v centru Prahy, v ruce mám velkej černej samopal a v klidu střílím na každýho, koho vidím.