Jmenuji se Olenka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Rožnovská

Jmenuji se Olenka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Lenka Rožnovská, 2023

Illustrations © Hanna Kovtun, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-00-06919-7

ISBN e-knihy 978-80-00-06970-8 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06971-5 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06969-2 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Moje rodina

Jmenuji se Olenka. Mám 6 roků. Moje máma Aňa učila děti. Můj táta Oleg opravuje auta. Moje sestra Valja je malá. Neumí mluvit. Máme psa Dobru. Štěká. Králík Pušok neštěká. Spí.

Sedím za stolem a brečím. Zlobím se na Valju. Je blbá. Tolik jsem se snažila, abych ten úkol měla hezky napsaný, ale Valina mi všechno zkazila. Copak ho můžu takhle počmáraný odevzdat ve škole? A máma se jí ještě zastává. Že prý je malá, že tomu nerozumí. Proč za mnou Valja pořád leze? Já si s ní nechci hrát. A za to, co mi provedla, se na ni do smrti smrťoucí ani nepodívám.

Zlobím se. Teď to musím celé přepsat. A takové to bylo hezké psaní. Písmenka mi dobře seděla na lince. Neskákala nahoru a dolů jako obvykle. Za uhopsané psaní mě paní učitelka Zorka kárá. Říká, že mám klokaní písmo. Hop písmenko tam, hop písmenko sem. Ach jo. Podruhé už to tak hezky nenapíšu.

Fňuk.

Anebo… Anebo bych mohla tu čmáraninu nějak zaonačit. Co kdybych z ní udělala Pušoka? Jo. To by šlo. Když k těm čmárancům přikreslím uši, bude to vypadat, že jsem k úkolu ze psaní udělala i obrázek.

Povedlo se. Myslím, že k Pušokovi přidělám i psa Dobru. Bude to tak lepší. A taky mámu, tátu, sebe a Valju. Asi jo, udělám to. Ať jsme na obrázku všichni. Patříme k sobě. Jsme rodina.

Hotovo. Myslím, že se mi to povedlo. Určitě dostanu pochvalnou hvězdičku. Ve třídě máme takovou nástěnku se jmény. Kdo je šikovný, dobře se učí nebo něco milého udělá, tomu dá paní učitelka nálepku hvězdičky. Tu si pak lepíme ke svému jménu, ať každý vidí, jak jsme šikovní.

Tento měsíc už mám pět hvězdiček. Dvě za počítání, jednu za čtení básničky, jednu že jsem sama od sebe uklidila papírky, které se válely vedle koše na odpadky. Tu poslední hvězdičku jsme dostali všichni. Paní učitelce jsme přáli k narozeninám a ona nám pak dala bonbon a nálepku.

Paní učitelka Zorka je hodná. Mám ji moc ráda. Myslím, že mě má taky ráda. Z tak hezky vyvedeného domácího úkolu bude mít radost.

Usmívám se. Na Valju už se nezlobím. Je malá, školáckým věcem ještě nerozumí. Večer jí řeknu pohádku o medvídkovi, který mlsal med. Ta se jí líbí.

Máma Aňa

Dívám se na sebe do zrcadla. Zdá se mi, že nějak rychle stárnu. Vráska na čele, které jsem si všimla minulý týden, je hlubší. Češu se. Zajíždím hřebenem mezi vlasy a opatrně ho vytahuji. Bojím se, kolik vlasů mi na něm zase zůstane. Ano. Je jich dost. Vlasy mi řídnou. A šediví. Není mi ani třicet a brzy budu šedivá jako stará bába.

Hm. Bába. Naše babi měla krásné vlasy, dlouhé a husté. Říkali, že jsem celá ona. Zmýlili se. Vlasy jsem po babičce nezdědila.

Možná mi vlasy vypadávají ze stresu. Ani bych se nedivila. Už tolik týdnů se mluví o válce. Že bude. Že je to jisté. Nevím. Nechce se mi tomu věřit. Proč bychom měli válčit? Proč? Ale něco se děje. Cítím obavu. Bojím se budoucnosti.

Zavírám oči a myslím na něco hezkého. Na svého muže Olega. Stále se směje. Říká, že dělám z komára velblouda, ať se stále nebojím. Nějak bylo, nějak bude. Zatím slunce svítí, a i když zajde, po čase zase vysvitne. Asi ano, má pravdu, nesmím se zbytečně trápit.

Dělá mi radost třeba Olenka. Dobře se učí. Někdy je ale zlá na Valju. Zrovna dnes na ni křičela. Musí mít se sestrou větší trpělivost. Valinka je malá, moc nemluví. Olenka v jejím věku už brebentila páté přes deváté. Ptala jsem se lékařky, jestli není opožděná. Není. Snad.

Nesmím se tolik bát. Musím se víc radovat.

Ach ano. Radovat se. Jak se mám ale radovat, když Oleg stále není doma? Už další noc pracuje přesčas. Mají teď v dílně hodně práce. Chystají nějakou armádní zakázku. Zase ta armáda…

Jak se nemám bát?

Zavírám oči a zhluboka dýchám. Aňo, Aňo. Jsi dospělá ženská, a takhle jančíš. Uklidni se. Všechno je v pořádku. Všechno je, jak má být.

Vedle v pokoji spí dcerky. Určitě spí. Neslyším Olenčino špitání a ani Valja se už nechichotá. Jsou to hodné děti. Jsem za ně ráda. Půjdu za nimi. Budu se dívat, jak tiše oddechují.

…

„Dobro, copak je? Proč nespíš? Čekáš na pána? Nejde, viď?“ Ani pes nemůže usnout. Je neklidný. Pobíhá po bytě sem a tam. Kdyby byl doma Oleg, křikl by na něho, ať lehne a dá pokoj. Já na psa křičet nebudu.

„Dobro, pojď sem, pojď.“

Hladím psa, škrábu ho pod krkem, má to rád. Přesto se stále chvěje. Je nesvůj. Lapá mi po ruce.

„No tak, pse, klid. Taky jsem klidná. Nejanči.“ Mluvím na něj, ale vím, že mluvím spíš sama k sobě. Ach. A Oleg stále nejde.

Pes Dobro

Jsem hlídací pes. Mám na starost smečku lidí. Pána, paní a dvě holčičí štěňata. Ještě je tu s námi králík. Toho si nevšímám. Mám to zakázáno.

Vůdcem smečky je pán. Poslouchám ho na slovo. Když řekne „lehni“ , lehnu si. Když řekne „sedni“ , sednu si. Když mám běžet, běžím. Když mám čekat, čekám. Když křikne „k noze“, přilepím se mu na paty a nehnu se od něho, dokud mě nepropustí.

Dnes odešel brzy ráno. Všichni ještě spali. Jen já jsem nespal. Pozoroval jsem svého pána a oddaně čekal na jeho příkazy. Dal mi jen jeden. Hlídej! Vím, koho mám hlídat. Zbytek naší smečky. Kromě králíka, toho si nevšímám. Raději. Jinak bych ho musel zakousnout. Je mi protivný. Není k ničemu a moc se divím, že ho můj pán vůbec strpí.

Musím být u ní.