Zvonkohra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Eliška Václavíková

Zvonkohra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Pouštěj svůj chléb po vodě,

po mnoha dnech se s ním shledáš.“

– Kazatel 11, 1

milované rodině

a

městu soch

Předehra

Pro dokreslení atmosféry jsem složila ke každé povídce klavírní skladbu, ke které se dostanete přes jednotlivé QR kódy a nebo je najdete na mém youtubovém kanále Eliška Václavíková.. Vřele doporučuji poslouchat hudbu jako podkres ke čtení, ale nic vám nebrání ji využít jako drobný spoiler nebo bonusovou tečku a ohlédnutí se za povídkou. Užijte dle libosti.

Ráda bych upozornila na jednu zásadní věc. Tato kniha je psána pozpátku. Začíná koncem a končí začátkem. Začíná zvony a končí zvonky. Začíná vyústěním a končí prvním impulsem.

A tam někde mezi těmi zvony a zvonky se postupně rozplétá příběh několika lidských osudů, které se navzájem ovlivnily. Rozplétá se řetězec událostí, v němž je každé z jeho devíti soukolí, z devíti povídek, nesmírně důležité.

Jistě, dalo by se nalistovat na konec knihy a číst ji ve správném chronologickém pořadí. Ale jaké by v tom bylo dobrodružství? My se vydáme na detektivní výpravu po jednotlivých stopách, nástinech a drobných odhaleních příběhu, abychom se dostali od koruny stromu až k semínku. Od zemětřesení k prvotnímu hybateli. Od zvonivé balady k prvnímu tónu, k poryvu větru, který rozezněl zvonkohru. Dostaneme se od gradace vystoupení až k vkročení na parket.

Než tedy začneme a já vám to všechno vyzvoním, mám jednu otázku:

Smím prosit?

1.
Zvony

V den mýho nedobrovolnýho dobrodružství napadlo tolik sněhu, že jsem po několika nezdařenejch pokusech zapochyboval, jestli se vůbec dostanu ven z domu. Po vzoru ragbyovejch hráčů jsem se snažil domluvit dveřím svým ramenem, ale nezdálo se, že by mě považovaly za rovnocennýho soupeře. Nakonec jsem zhrzeně odpískal remízu a vylezl ven oknem.

Byl pátek a já měl jet na víkend domů. Normálně bych zůstal v tý plesnivý garsonce aspoň do soboty, abych si stihl udělat úkoly na podělanej kurz ekonomie, ale ráno mi z mámina telefonu volala Adina. Zrovna jsem měl ruce od barvy a bradou přidržoval váleček, aby mi zase nevyklouzl na zem a nepostříkal první nátěr. Nerad bych, aby mi těch pár flíčků strhli z platu jako posledně.

„Buď přesně ve čtyři hodiny u naší kouzelný řeky!“ poručila vysokým přísným hláskem.

„Proč?“

„Brusle s sebou!“

„Proč?“

„Nebuď pitomej.“

„Přijedu zejtra.“

„Přijedeš dneska a konec řečí. Nebyl jsi se mnou u kouzelný řeky od tý doby, co ses odstěhoval.“

„Je vůbec zamrzlá?“

„Jasně, nejsem pitomá. Počkám na tebe po škole u zastávky a dojedeme domů na bruslích, platí?“

„Od tvý školy je to docela daleko…“

„To zvládnu, však mi je už deset, nejsem žádný škvrně.“

„Já nevím… Ani tady nemám brusle.“

„Vezmu ti je. Dlužíš mi to. Nejste s Quidem nikdy doma. Už si se mnou nehrajete.“

„Quida do toho netahej. Nemůžu za to, že za váma jezdí jenom jednou za uherskej rok.“

„Možná kdybyste neměli tu pitomou dohodu…“

„Adi!“

„Ve čtyři u kouzelný řeky!“

„Fajn!“

Uměla to s náma.

Řidič autobusu se mi vysmál, když jsem před ním hodil smyk na zledovatělým chodníku a spadl na zadek. Nepřestal se od srdce chechtat, ani když jsem dosedl na volný místo a narval si do uší sluchátka. Bylo mi doslova u prdele, že jsem mu zlepšil den. Ten můj nestál za nic od chvíle, kdy jsem uslyšel jméno svýho bratra. Sice bylo Adině „už deset!“, jak ráda hrdě prohlašovala, ale tohle nemohla pochopit.

A ta dohoda? Nebyla ani vyřčená, ani stvrzená krví. Nic takovýho. Oba dva jsme si ale dávali setsakramenskej pozor, abychom se doma nepotkali.

V nepotkávání se jsme byli šampioni. Celá rodina tenhle náš turnaj tiše podporovala. Kromě Adiny. Ona byla ta, která to z nás nejvíc odnášela. Ale co jsme mohli dělat?

Bylo to pro dobro všech.

Všiml jsem si, že mě řidič pobaveně sleduje v zrcátku, a nakvašeně jsem na sluchátkách zesílil hlasitost. Ponořil jsem se do tý starý písničky, jediný, kterou jsem měl staženou. Podporovala můj vztek. Nenechala odeznít křivdu. Byla roztleskávačkou mýho turnaje v nepotkávání. Poslouchal jsem ji tehdy, když jsem ještě maloval na plátno, a ne na domy. Když jsem naivně vytvářel nový světy barev a nebyl uzavřenej mezi čtyřma bílejma stěnama. Když jsem za to ještě nedostával zaplaceno. Aspoň ne penězi.

Tehdy mi stačil její úsměv.

Po půlhodině mi znovu volala Adi. Byla jako neúprosnej polda.

„Jseš na cestě, že jo?“

„Přestaň mě hlídat.“

„Tak jseš?“

„Jo, jsem. Ví máma o tom, že jí kradeš mobil?“

„Jsem mazanější, než si myslíš.“

„Pochybuju.“

Nikdy jsem o ní neměl pochybovat.

„Proč jdeme zrovna ke kouzelný řece? Víš, že má dneska možná zase chumelit?“

„Chci si s tebou zahrát na Annu a Elsu. Jako dřív.“

Sám pro sebe jsem se usmál.

„Ale jen, když budu moct bejt Anna.“ Úplně jsem viděl, jak protáčí oči.

„Já tě nikdy nepochopím, Tome. Každej ví, že je Elsa lepší.“

„Nevěřila bys, jak moc je to diskutabilní.“

„Ve čtyři u naší kouzelný řeky!“

„Fajn!“

Nikdy bych jí Elsu nesebral.

Když mi ta stará písnička bušila do hlavy po desátý, přistihl jsem se, jak myslím na ty prázdný bílý zdi, doprostřed kterejch mě vždycky postavili. Ne, že by to byla špatná brigáda, nějak jsem musel splašit prachy na nájem tý plesnivý garsonky. Šlo o ty první chvíle. O ty, když jsem stál s namočeným válečkem a pár vteřin mě zaplavovala nutkavá touha vyměnit ho za úzkej štětec. A kýbl s vyblitou béžovou za svou paletu barev. Chtěl jsem, aby ty zdi ožily.

Chtěl jsem ožít.

To nutkání jsem překonal pokaždý. Nehodlal jsem riskovat, že potkám ve svejch tazích štětcem ji. Anebo hůř…

Jak jsem řekl. Byl jsem šampion v nepotkávání.

Aspoň do dnešního odpoledne.

Když jsem vystupoval na zastávce blízko školy, kam chodila Adina, řidič se pořád ještě klokotavě pochechtával. Nemohlo to bejt tak vtipný, to ani náhodou.

Jak jsem ale zjistil, některý lidi se prostě smát rozhodnou.

Záviděl jsem jim to.

Opatrně, abych řidiči nepředvedl další taneček, jsem došel pod chatrnou stříšku s lavičkou. Adina nikde. Zkontroloval jsem čas, přičemž jsem zjistil, že jsou přesně čtyři hodiny a že mám skoro vybitou baterku. A Adina nikde. Nádhera. Možná jí to máma nakonec zatrhla a ona odjela autobusem domů. Možná dnes žádná Anna ani Elsa nebudou.

Jak jsem se mýlil.

„Tome?“ ozvalo se za mnou.

Nebyl to hlas mý malý sestry. Strnul jsem. Dost dlouhou chvíli jsem nebyl schopnej se otočit. Byla to podobná chvíle jako ta první. První chvíle před bílejma stěnama. Jenomže tyhle stěny zdaleka nebyly bílý. Obklopily mě ze všech stran. Těmhle stěnám jsem nehodlal dopřát čerstvej nátěr.

Otočil jsem se.

„Co tady děláš?“ vymámil jsem ze sebe nakřáple. Stěny se přibližovaly a mačkaly mě jako blázen.

Zašoupal nohama. Možná zkoumal povrch. Jestli není zledovatělej, jestli je vhodnej pro rychlej úprk.

„Myslel jsem…“ Vážně? Tak to je novinka. „Myslel jsem, že se tady mám sejít s Adi.“ A prozření. Žárovičky nad našima hlavama. Záblesk porozumění. „Do hajzlu,“ zamumlal jsem. Byla mazaná. Ale tohle nemohla pochopit. Tohle nemohlo mít hezkej konec.

Stáli jsme tam proti sobě, oba totálně vykolejený. Quido se vzpamatoval jako první a přešel k jízdním řádům. Sevřel jsem pěsti. Sevřel se mi žaludek. Chtěl jsem ho sevřít kolem krku.

Měl na sobě takovej ten moderní kabátek. Vypadal jinak než posledně. Tak nějak nově a napudrovaně. Je teda pravda, že posledně měl obličej samou krev. A já vlastně taky.

„Do prdele,“ pronesl Quido, jako kdyby to ani nebyla nadávka, ale spíš filozofická otázka. „Nic nejede.“

Chvíli mi trvalo, než jsem odpověděl.

„Co?“

„Nic nejede. Vůbec nic. Poslední autobus odjel před půl hodinou. Co je tohle za zastávku?“ Další filozofická otázka. Jak já ho nenáviděl. Otočil jsem se k němu zády. Pro jeho vlastní bezpečí. A tam jsem to uviděl. To, co mi předtím ušlo.

Pod lavičkou ležela kartonová krabice. Vytáhl jsem ji se zlou předtuchou, která se záhy naplnila.

Byly tam dvoje brusle.

Genialita naší sestry a nevyhnutelnost situace nás oba porazila naráz.

Adi moc dobře věděla, že dneska večer má chumelit. Obloha se začala zatahovat. Nejrychlejší cesta domů, jediná cesta domů… byla na bruslích po zamrzlý kouzelný řece. Došlo mi, že čím dřív vyrazíme na cestu, tím dřív budeme jeden druhýmu z očí. Mlčky jsme každej popadli svoje brusle a napjatý jak struny štrádovali k nejbližším stromům, za kterejma se skrejvala řeka.

„Tome?“ ozval se Quido, když jsme se na břehu přezouvali.

„Ne,“ ucedil jsem a nacpal boty do batohu.

Začalo sněžit.

Jako dva nasupený tučňáci jsme na bruslích docupitali k ledu. A až tam, když jsme stáli vedle sebe, jsem si toho všiml. Novýho nápisu lihovkou na mý pravý brusli.

Anna

Samozřejmě moje znepokojení vzrostlo až ve chvíli, kdy jsem si na levý brusli Quida všiml druhýho nápisu stejným dětským písmem.

Elsa

Ukázal jsem na tu bizarnost prstem. Quido chvíli nechápal, ale potom se mu do tváře vedral nevítanej úsměv. Jako černej pasažér. Jako nezvanej host.

Přemejšlel jsem, proč jsem mu vlastně ještě nevrazil a co mi v tom brání. Usoudil jsem, že jediným důvodem je naše sestra a to její zatracený pohádkový očekávání šťastnýho konce. Jenomže pro nás dva neexistovalo nic jako smíření. Leda prohlubující se propast.

Další kolo turnaje v nepotkávání jsme oba dva projeli a palčivě jsme si toho byli vědomi.

Nechal jsem ho tam ještě chvíli stát s tím přiblblým úsměvem a rozjel se vstříc nevyžádanýmu dobrodružství.

Můj marnotratnej bratr mě následoval.

I s Quidem v zádech (držel se ode mě aspoň na deset metrů), jsem musel uznat, jak je zamrzlá řeka nádherná. Klikatila se mezi bílejma stromama, každou chvíli se prostředí kolem nás změnilo. Jako bychom proplouvali různejma dimenzema. Ve všech ale sněžilo víc a víc. Jediným zvukem bylo škrábání čtyř smutnejch bruslí o hladinu kouzelný řeky posypaný nehoráznou dávkou moučkovýho cukru.

Asi po patnácti minutách monotónní krasojízdy se ozval znova.

„Tome?“

Zrychlil jsem a říkal si, že když už mi dneska nevyšla ta dráha ragbyovýho beranidla, mohl by ze mě bejt třeba rychlobruslař. Aspoň dokud mě bude pronásledovat hořká minulost, zabalená do nóbl kabátku a debilních filozofickejch otázek.

„Tome!“

„NE!“

„Už je to rok a půl…“

A přesto, jako by to bylo včera. Nic se nezměnilo.

Nevěřil jsem na nějaký přebolení nebo zahojení svárů. Ne takovejch. Ne našich. Tohle bylo o trochu víc než klasickej břichabol.

Jeli jsme dál v tichu. Snad hodinu. Už ani nevím. Vím jenom to, že mě začínal dohánět. Jako všechno. To všechno, před čím jsem se zavřel mezi čtyři stěny žadonící o novej nátěr.

Tentokrát jsem se ale schovat nemohl.

Ne v ledovým království Adiny.

„Tome?“

Zavřel jsem oči a zhluboka se nadechl.

Nebij ho, Tome. Ne tady. Uklidni se, Tome.

„Tome?“

„Co po mně sakra chceš?“

Pomlka mi tupě narazila o záda. Polkl jsem. Sevřel jsem pěsti.

„Já… Já…“

Neměl právo na slabost. Na ublíženost. Ani omylem. Ještě víc mě to rozčílilo. Chystal jsem se na divokou piruetu a zuřivej chvat v podobě vytočený káči. Když nám bylo asi jako Adi, měli jsme každej jednu velkou dřevěnou káču. Závodili jsme, která se vydrží točit dýl. Dneska to bylo jasný jako facka.

Nakonec to Quido rozsekl.

„Myslím, že jsem ji miloval.“

Škobrtnul jsem. Neotočil jsem se. Ještě ne.

„Myslím, že tvoje vyznání moc nedocenila,“ pronesl jsem kousavě.

Kousal jsem v puse hořký sněhový vločky. Jednu za druhou. Nebylo to lepší.

„Vyznání?“ ozval se zmateně. Znechuceně jsem zavrčel.

„Zmizela hned potom, ne? Odehnal jsi ji, víš to? Zničil jsi to úplně sám… A to nebylo všechno, co jsi zničil.“

„No a ty?“

„Co jako já?“

„Ty jsi ji… miloval?“ Ta pomlka byla sama o sobě odpovědí. Já jsem ji…

„Já jsem ji maloval.“

„No právě, Tome.“

„Co je to za sračky? Nevěděl jsem to, jasný? Nevěděl jsem o vás dvou! Jenom jsem ji maloval!“

„Maloval jsi ji všude. A tolikrát. A… stačilo se na ty malby podívat. Bylo to přece jasný! Co to na mě jako hraješ, Tome? Chodila za tebou do toho tvýho ateliéru. Pořád!“

„Nic jsi nepochopil. Vůbec nic. Kdyby ses na chvíli zamyslel! Ale ty jsi musel všechno zničit!“

Teď už jsme na sebe hulákali.

Dvě káči se točily.

Byl to úplně novej turnaj.

Turnaj v potkávání.

„Nedělej ze sebe nějaký zasraný neviňátko, Tome! Všichni jsou na tvý straně. Dokonce i máma. Chudáček synáček si nemůže splnit svůj sen. Kecy! Využíváš mě jako důvod, proč to vzdát! Měl jsi přece další šanci jít na tu uměleckou školu. Už je to rok a půl, Tome!“

V hlavě mi tepala ta stará písnička. Zkrachovalá roztleskávačka. Královna nahromaděnejch břichabolů.

„A to má jako omluvit to, cos udělal?!“

„Ne… ne, to ne. Jen říkám…“

„Víš, jak dlouho jsem na tom dělal? Co všechno to pro mě znamenalo? Víš, jaký to bylo, přijít do ateliéru a zjistit, že je to všechno pryč? A stejně tak ona?“

„U všech všudy, já vím! Byl to projekt, kterej jsi měl předvést na přijímačkách. Jsem ten netvor, to monstrum, kvůli kterýmu ses tam nedostal, JÁ VÍM! Ale jsou to, sakra, jenom obrazy. Jenom kus plátna a barvy. Já jsem tvůj bratr!“

„Bratr!“ Začal jsem se chechtat jako smyslů zbavenej. „Co si to namlouváš?“

Quido ze sebe dostal utrápenej, ironickej, zoufalej vzdech s hořkou příchutí sněhovejch vloček.

„Víš ty co, Tome? Přes to, jak je Adi geniální, udělala jednu chybu.“

„Prokaž nám oběma laskavost a drž hubu.“

„Přepsala se. To ty jsi Elsa.“

Znovu jsem škobrtnul.

„To bylo ubohý,“ odtušil jsem.

„Ne, je to přesný… Stavíš kolem sebe ty zdi…“

„Varuju tě, Quido. DRŽ HUBU!“

„Ten život, kterej teď vedeš… Nikdo tě k tomu nenutil. Mohl jsi další rok zkusit přijímačky znovu. Nemusel ses odstěhovat. Nikdo tě nenutil přestat malovat. Udělal jsi z toho aféru kolosálních rozměrů. Jseš královna dramatu. Jseš Elsa…“

„A ty pokrytec! Aféru jsi z toho udělal ty s těma svejma unáhlenejma závěrama. Nic jsem s Ester neměl! Jenom jsem ji maloval. Byla u toho, když jsi všechno rozmlátil a potom jsi rozmlátil i mě. Viděla to tvoje velký hnusný vyznání a lekla se ho. Dokonce si to všechno dávala za vinu. A pak zmizela. Beze stopy. Jako nějakej duch… Nebo smutnej anděl…“

„Nemůžeš to celý hodit na mě!“

„Ty jsi z toho všeho vyvázl dobře! Odešel jsi na školu, na kterou jsi vždycky chtěl, a teď je z tebe zatracenej filozof a myslíš si, že všechno víš, ale nevíš vůbec nic…“

„Ztratil jsem Ester! Vzal jsi mi ji!“

„A kdo je královna dramatu teď? To ona chtěla, abych ji maloval. Pořád a pořád dokola. Chtěla se na sebe dívat na všech těch podobiznách. Jako by si je potřebovala vtisknout do hlavy. Zapamatovat si je. Zapamatovat si sebe. Mizela dávno před tím, než doopravdy zmizela.“

„Ale ty jsi…“

„Já jsem miloval malování!“

Tehdy jsem prudce zabrzdil a otočil se. Quido se nemotorně zastavil několik metrů ode mě. Ve tváři měl totálně ztrhanej výraz.

Stáli jsme tam proti sobě. Obnažený až na dřeň. S pusama plnejma hořkejch sněhovejch vloček. Dvě vytočený káči. Dva vlastnoručně vnitřně zmrzačený bratři.

Tentokrát jsem škobrtnul někde uvnitř.

Konečně jsem to na něm viděl.

On chtěl taky jenom ožít.

A potom se ve mně probral ten ragbyovej hráč. Několika sklouznutíma jsem byl u něj. Konečně rovnocennej soupeř. Vrazil jsem mu pěstí přímo do obličeje. Upadl. Nebránil se. To mě rozohnilo ještě víc. Mlátil jsem ho. Řval jsem na něj. Už zase jsme byli celí od krve. Možná jsme to potřebovali znovu pocítit. Ty abstraktní vzájemný břichaboly. Pravej bolestivej důvod vší tý nenávisti:

Celou dobu jsem trestal jeho i sebe.

Celou dobu mi prostě chyběl můj bratr.

Najednou jsem mezi ranama zaslechl, jak si ten parchant něco vzlykavě pobrukuje.

Let it go, let it go…

Přestal jsem. Rozesmál jsem se. Rozbrečel jsem se jako děcko.

Chvíli jsme tam jenom vedle sebe leželi. Kolem nás se hořký vločky sněhu topily v naší krvi.

„Takhle si Annu a Elsu nepamatuju,“ vydechl Quido do ticha. Začali jsme sípat smíchy. A potom se pode mnou propadl led.

Pohltil mě mučivej žhnoucí chlad.

Voda.

Mlátil jsem sebou.

Neviděl jsem nic.

Měl jsem ji v krku.

A hladina najednou neexistovala.

Jenom led.

Bušil jsem na něj.

A z druhý strany bušil můj bratr.

Snažili jsme se zničit tu bariéru mezi náma.

Z posledních sil.

Celý dva roky…

jsme bojovali.

A protentokrát jsme vyhráli oba dva.

V tom turnaji, kde šlo o život.