Co se tenkrát
nemohlo napsat

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Haleš

Co se tenkrát nemohlo napsat – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jiří Haleš, 2023
Foto na potahu © Ursa Major / Shutterstock.com

ISBN tištěné verze 978-80-264-4557-9
ISBN e-knihy 978-80-264-4566-1 (1. zveřejnění, 2023) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-264-4567-8 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)
ISBN e-knihy 978-80-264-4565-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Předzpěv
aneb
„Když si chci něco pěkného přečíst,
tak si to musím sám napsat…“

Větší část života mi bylo dopřáno absolvovat v systémech, kdy byl člověk nucen dávat pozor na to, co říká, nebo dokonce píše. Tak i knížky, které jsem napsal, byly ochuzeny o řadu informací, jež by v lepším případě nemohly být tištěny, v horším by znamenaly zhoubné následky. Rád bych to aspoň dodatečně zkusil zachránit. Zároveň ale zjišťuji, že pro souvislé provázání jednotlivých kapitol tohoto mého sebraného spisu bude potřeba čistě subjektivní příběh částečně pojmout jako účelovou souvislou životopisnou zpověď.

Začnu tedy od začátku. Narodil jsem se 18. srpna 1936 a číst jsem se naučil ještě dříve, než mi začala školní docházka. Z té doby mi utkvěl v paměti nápis dentisty sídlícího poblíž bydliště, který hlásal, že zahne zuby. Měli jsme totiž velkoněmecký protektorát a všechny nápisy musely být dvojjazyčné. Jenže mně bylo v té době divné, jak ty zuby chce zahnout, jsou tvrdé a nanejvýš mu mohou prasknout.

Na protější ohradě byly vylepovány plakáty, hlásající například, kolik lidí bylo zase v Kobylisích zastřeleno za spoluvinu nebo schvalování atentátu na říšského protektora Heydricha. Později pak tam dominovaly hrůzostrašné a výhružné obrazy „Zachvátí-li tě, zahyneš“ a „Bolševismus nikdy!“ coby názorné ilustrace nepřátelského východního ruského strašidla, které tak bylo lidem jaksi automaticky sympatické.

Také tramvajáci měli hlásit stanice dvojjazyčně, čímž vznikaly půvabné přiboudliny, ze kterých si pamatuji Lachau, Špekulírngasse, Heilige regiment bohmisch brucke, nebo Fleischkrawall bahnhof (které ovšem bylo brzy přejmenováno). Pro čtenáře, kterým menšinové nářečí sudetoněmecké činí potíže, uvádím, že to byl Smíchov, Myslíkova, Most Svatopluka Čecha a Masarykovo nádraží. Fleisch krawal je totiž „masa ryk“.

Na škole jsme měli nápis „Pracujeme pro vítězství Velkoněmecké říše“. Živili jsme se odstředěným mlékem a drobnými příděly nedostatkových potravin na potravinové lístky. V souvislosti s těmi potravinami mi utkvělo v paměti, kterak jsem si v předškolním věku u své tetičky četl jakousi knížku, v níž vystupoval papá (= kněz) Pontivy – což byl nepřiměřený nápor na moje chápání. Myslel jsem, že pontivy jsou něco k jídlu, které někdo jaksi „papá“ – a posléze mne dotázaná pobavená tetička obvykle lákala k papání oběda, že máme dobré pontívy.

Myslím, že by se děti neměly učit číst předčasně. Ušetří si tím nejeden problém a dospělí jim budou prokazovat přiměřenou vážnost místo posměšků.

Po válce existovala jen krátce možnost myslet a říkat totéž. Vlastenecký učitel, který statečně přežil válku, najednou zmizel beze stopy podobně jako za války Židé, neboť ctil Masaryka výše než Gottwalda a neopatrně se tím netajil. Ostatní učitelé pochopili a začali být opatrní; bylo to jakoby horší než za Němců, protože chyběla jistota, ke které partaji patří ten či onen soused. Zatímco za protektorátu platil rituál zdvižené pravice s pozdravem „Heil Hitler“, v nastalé etapě se zavedl rituál říkat „čest práci, soudruhu“ místo „dobrý den, pane“ – kdo to neuměl a nebyl ve straně, neměl nárok na nějaké vyšší postavení, pokud vůbec na nějaké. Ve školách se dětem vymývaly mozečky a rodiče měli strach, aby dítko někde neříkalo nahlas, co slyší doma, kde se zase začal poslouchat zahraniční rozhlas, i když už na přijímači nemusel viset povinně přívěšek hlásající „Pamatuj, že poslouchání zahraničního rozhlasu trestá se káznicí, nebo i smrtí“, jako za protektorátu.

Po absolvování obecné školy jsem nastoupil na anglické gymnázium, které bylo po roce zrušeno razantní školní reformou ministra školství Nejedlého (bude o něm ještě zmínka). Vznikla tak zvaná jednotná škola (4 roky) a po ní okleštěné 4leté gymnázium, které další (jedenáctiletková) reforma zkrátila o rok. Pedagogové z vysokých škol pak byli zděšeni, co se jim to hlásí ke studiu za „materiál“. Z mého prvního ročníku na Vysoké škole chemicko-technologické (VŠCHT) během prvního semestru musela být při zkouškách odstraněna více než polovina žactva, aby se ta výuka dala brát vážně. Odstranění většinou přestupovali na Vysokou školu zemědělskou, aby nakonec patrně zanikli i tam.

Ministr Zdeněk Nejedlý pravidelně vystupoval v nedělním dopoledním rozhlase se svými rozbředlými asociacemi typu: „… tak jsme se vrátili z Moskvy, soudruzi. Moskva je krásné město, soudruzi. A Leningrad je krásné město, soudruzi. A Stalingrad je krásné město, soudruzi. U Stalingradu byli poraženi fašisté, soudruzi. Němečtí fašisté, soudruzi. Ale není Němec jako Němec, soudruzi. I my máme své Němce a soudruhy – Božena Němcová – a v neposlední řadě i já, soudruzi… Moskva je krásné město, soudruzi…“ Takhle nějak (i když ne doslovně) hovoříval ministr školství a osvěty Zdeněk Nejedlý. Kromě Boženy Němcové miloval Bedřicha Smetanu a nenáviděl Antonína Dvořáka, protože mu nedal za ženu svou dceru, jež se provdala, pokud se nemýlím, za Josefa Suka. Školství jednoznačně vyvezl na hnůj.

Na VŠCHT jsme měli jednak vojenskou katedru a byli vzděláváni ve vojenském umění. Dále jsme měli jako významný předmět výuky „Základy marxismu-leninismu“, a to jak formou přednášek, tak i seminářů. Z lektorů vzpomínám zejména soudruha Pinkavu, který když byl drze dotazován na podrobnosti Slánského procesu, vyplodil poučku, již jsem si rychle zapsal, a tak ji mohu reprodukovat doslovně a se zárukou. Ta poučka zněla: „Někteří lidé jsou vzhledem k dnešnímu společenskému řádu u nás tak antagonističtí, že nemohou existovat jakožto živí a musejí být fyzicky zničeni.“

Na této škole jsem se nejvíce sblížil se třemi spolužáky, z nichž se někteří mezi sebou spíše nesnášeli. První byl Kuliš, o němž bude zmínka v kapitole o výslechu v Bartolomějské ulici. S ním jsem sedával v lavici. Na koleji s ním bydlel Konůpek. S Bartošem z katedry silikátů, kterého jsem potkal v Tatrách, jsme uskutečnili řadu nevšedních akcí, o nichž ještě bude zmínka. Všechny jmenované jsem postupně přežil a nyní si nejsem jist, jestli i někdo jiný bude mít zájem číst to, co tady píšu. Snad už jsem se měl včas odplazit do věčných lovišť.

Přidám ještě opovážlivé vyjádření Národního muzea k odvážné představě zájezdu vzdělanců do Bulharska. Výjezd do západního zahraničí byl v té době pro soukromníka zhola nemožný a i odborný zájezd do „bratrské spřátelené země“ se prosazoval obtížně. Pan ředitel Národního muzea musel dlouhým dopisem potvrzovat celospolečenský zájem na akci, kterou by podle jeho mínění podpořil i poslední sjezd komunistické strany v Moskvě (!!!): „Domnívám se, že takovéto seriózní zájezdy jsou i v přímém souhlase s usnesením XX. sjezdu komunistické strany v Moskvě, která se zde pro podobné styky vyslovila.“ Tenkrát to bylo míněno vážně, dneska je to k smíchu. K tomu bych ještě doplnil pozdější výrok emigranta Jiřího Rottera: „Dneska už cestuje každý blbec, takže dobrodruzi by měli sedět doma.“

Osudová propast

Během středo- a vysokoškolského studia jsem se aktivoval v řadě vzájemně nesouvisejících záležitostí. Byl jsem členem spolku teraristů, astronomické společnosti, horolezeckého oddílu a pěveckého spolku při VŠCHT.

O prázdninách jsem zajížděl na Slovensko, kde se mi podařilo objevit „rajské místo“ herpetofauny kolem hradní zříceniny Čabrad v odlehlé a tehdá ještě krajně obtížně přístupné části Krupinské vrchoviny. Žilo tam pohromadě 8 druhů našich plazů. S pocitem, že by něco takového mělo být zachráněno před čímkoliv, jsem začal vyvíjet nátlak na Slovenský ústav pamiatkovej starostlivosti a ochrany prírody v Bratislavě, kde se naštěstí etabloval můj příznivec z dřívější návštěvy Bojnic – dr. Darola. Abych měl pro ta jednání nějaký oficiální „úřední podstavec“, bylo pro mne výhodné, abych se stal členem Krasové sekce Sboru ochrany přírody při Společnosti Národního muzea (a později po osamostatnění pak členem Tisu – Svazu pro ochranu přírody a krajiny). Vyhlášení Čabradu a později i značné rozšíření tohoto prvního československého chráněného území plazů se ovšem podařilo až postupně, po mnohaletém úsilí. Podrobnosti jsou v knížce Moji přátelé hadi (kapitola Tajná lokalita Q; najdete ji na webových stránkách http://www.hales.wz.cz/). Dnes už tam vládne čilý ruch a nejméně jeden z osmi druhů plazů zcela vymizel. Ostatní nic moc.

Do Sboru ochrany přírody, vedeného Otakarem Leiským, jsem se ovšem dostal původně úplnou oklikou přes Krasovou sekci, ačkoliv jsem se speleologií neměl do té doby nic společného.

To bylo tak. V roce 1958 po krátkém pobytu v Tatrách jsem chtěl z pošty odeslat už zbytečné třicetimetrové horolezecké lano, ale byla sobota odpoledne a měli zavřeno. Tak jsem i s lanem vyrazil autostopem na Juhoslovenský kras, neboť jsem měl podezření, že tam najdu ještěrky zední, o nichž tehdejší Štěpánkův Klíč našich obratlovců pravil, že se vyskytují pouze „vzácně v podunajském valu“. Po strastiplné cestě, při které mi nakonec se stopem pomáhal i rožňavský policajt, když mi autíčka nechtěla zastavovat, jsem se nechal vysadit uprostřed Plešiveckého kaňonu. Zjistil jsem, že se to tam jmenuje Slavec, polovina obce jsou Maďaři, druhá polovina Cikáni, dnes přejmenovaní na Romy – podobně jako ještěrky zední jsou přejmenované z Lacerta muralis na Podarcis muralis. Protože předchozí rok už jsem byl zabydlený u Maďarů, zachtělo se mi něčeho nového, a tak jsem si zkusil založit „expediční základnu“ u cikánské rodiny Ferkových, kterým jsem se pokusil vysvětlit svůj záměr navzdory skutečnosti, že oni uměli krom romštiny spíše maďárul (setkal jsem se s odůvodněním, že ti Slováci „sú takí nekulturní“). Ochotně mne ubytovali a nic za to nechtěli, naopak mne nakrmili a stal jsem se objektem zájmu místní mládeže. Ještěrka se maďarsky jmenuje dík (gyík); had pak kiďó (kigyó) – romsky zřejmě sáp. Nejdůležitější jejich sdělení o místní hadí fauně si můžete přečíst v mojí knížce „Moji přátelé hadi“ na stránce 18. Učili mne zpívat „Duj duj duj…“, ale když jsem si chtěl nechat celý text písně přeložit do srozumitelnějšího jazyka, narazili jsme na vzájemně nekompatibilní slovní zásobu. A vyřešili to tím, že to je prostě taková cikánská hymna… ovšem v nejistotě, jestli rozumím slovu hymna, tak mi ještě pomohli vysvětlením, že to je, jako mají Slováci Internacionálu. Tak jsem se navíc dověděl, jakou že hymnu mají vlastně Slováci.

Mezi tou mládeží vynikal 17letý Karol Lázok, který se snažil odvrátit moji pozornost od těch dík k jakémusi juk (podle slovníku lyuk). Pochopil jsem, že je to nějaká díra do země nahoře na Plešivecké planině, kterou umí najít a už tam vedl i jistého speleologa Rozložníka z Rožňavy – ale měli jen „krótké špagót“, a tak se tam nemohli spustit. Ale můj špagát z Tater že by mohl být „akurót“. S tím špagátem to bylo tak: Když jsem se vrátil z terénu od těch dík, tak jsem zjistil, že mám u Ferků uložený ranec nějaký prázdný. Rozpačitě jsem se rozhlédl a zjistil, že v rodině se zrovna konalo velké prádlo a moje ušmudlané oděvy už visí vyprané na šňůře a špagát, co byl na dně, je předmětem zájmu onoho Karolka.

Puzen prostou zvědavostí jsem souhlasil, že zítra se nepůjde za dík, nýbrž na juk. Karol vzal s sebou ještě 5 mládežníků zhruba stejného nebo spíše nižšího věku. A dali jsme se Slaveckým závozem strmě vzhůru. Po cca 300 m převýšení jsme se ocitli na rovné krasové plošině porostlé hustým nepřehledným bludištěm houštin situovaných mezi nálevkovými závrty (označovanými něco mezi tebér a tebór, můj slovník to neumí). Houštinami vedly úzké a místy mizící pěšinky, kterými nás, místy váhavě, vedl Karol. Když už jsem mu přestával věřit, pravil náhle, že jsme na místě, a sestoupil do jednoho závrtu. Ze začátku to vypadalo, že je tam jen šikmá kapsa ve stěně závrtu, ale z ní odbočovala svisle dolů úzká díra, asi tak 2 metry široká. Pochopil jsem, že je konec srandy a musím něco vymyslet. Asi 8 metrů od díry byl dostatečně pevný kmen, tak jsem na něj uvázal jeden konec lana. Druhý konec pak na sebe. Žádné další horolezecké pomůcky nebyly k dispozici.

Začal jsem slaňovat do té díry, a když jsem zjišťoval, kam dosvítím baterkou, bylo jasné, že ten špagát nevystačí. Nechal jsem se vytáhnout (místy jsem vylezl), načež jsme usoudili, že jediná možnost je zaklínit nějaký dostatečně pevný kmen přímo nad tou dírou, čímž by to lano možná stačilo. Podařilo se to až u třetího – dvě klády nám spadly dolů, teprve ta následující vypadala, že vydrží, když se na ni zavěsím.