Kam zmizela Rebarbora?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Iva Procházková

Kam zmizela Rebarbora? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

♣

© Iva Procházková, 2022

Illustrations © Denisa Grimmová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-00-06906-7

ISBN e-knihy 978-80-00-06924-1 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06925-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06923-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

1.

Na břehu široké řeky bydlí Florentýn.

Rád všechno sčítá a odčítá. Letos v dubnu mu bylo šedesát čtyři roků, to je o rok víc než loni v dubnu. Je sto osmdesát osm centimetrů vysoký a dobře ví, kolik centimetrů by musel vyrůst, aby to dotáhl na dva metry. Chybějí mu tři stoličky, takže si všichni umíme spočítat, kolik má v puse zubů. Florentýn bydlí v malém domku se zahradou. Samozřejmě ví, jaké rozměry má jeho dům, zrovna tak dobře zná počet stromů v zahradě a bez dlouhého přemýšlení vám řekne, kolik je tam záhonů, ale ta čísla nejsou důležitá. Budeme se v tomhle příběhu držet jenom důležitých věcí, aby nás nepřestal bavit: mě psát a vás číst.

V první řadě bych vám měla říct, že Florentýn nežije sám. Kdysi – předtím, než se událo všechno to, o čem se chystám vyprávět – žil jenom se svým kocourem, který… Málem už mi vyklouzlo, jak se Florentýnův kocour jmenuje a jakou má barvu, ale nechám si to pro sebe, protože to není důležité. Klidně si představte, jakého kocoura chcete, a říkejte mu podle libosti.

Druhá věc, kterou myslím musíte vědět, je, že Florentýn nosí v zimě i v létě kolem krku uvázaný šátek. Dělá to tak trochu z frajeřiny, ale hlavně aby nenastydl. Nad řekou totiž vždycky pofukuje vítr a on se od řeky po celý rok nehne.

A konečně do třetice vám na Florentýna musím prozradit, že se vyzná ve všech možných rostlinách a umí zpaměti nejen jejich běžné, ale i latinské názvy. Znějí mu krásně a rád si je říká nahlas. Někdy si je při práci na zahradě dokonce zpívá.

„Pisum sativum macrocarpon,“ prozpěvoval si jednoho červnového rána a přitom kropil záhon hrášku, kterému už začínaly baculatět lusky. „Dahlia pinnata,“ trylkoval, zatímco zaléval jiřinky, které právě rozkvétaly. Vtom se mu o nos otřela veselá sladkokyselá vůně, a to ho tak rozjařilo, že z plných plic zahalekal: „Rheum rhabarbarum!“ Pokud nevíte, co je Rheum rhabarbarum, podívejte se do Zahradníkova slabikáře, do Atlasu rostlin nebo do Wikipedie pod heslo Reveň rebarbora. Florentýn si před časem přinesl malou sazeničku z farmářského trhu v blízkém městečku a zasadil si ji k plotu. Dařilo se jí tam a brzy vytvořila v koutě zahrady bujnou houštinu. Toho červnového rána, o kterém je řeč, Florentýnův kocour v houštině divoce poskakoval, hrbil hřbet, točil se dokolečka a mňoukal.

„Přestaň!“ zavolal na něj Florentýn. „Vylez z té rebarbory, nebo ji polámeš!“

Kocour nevylezl a nepřestal, naopak křepčil čím dál divočeji. Florentýnovi to nedalo a šel se podívat, co za tím vězí. Vězelo za tím malé děvčátko. Leželo na jednom z obrovských listů, spalo a ve spaní objímalo načervenalou lodyhu. Všechno nasvědčovalo, že na té lodyze přes noc vyrostlo. Florentýn nad děvčátkem chvíli zkoprněle stál, pak odložil konev a posadil se. Kocour usedl vedle něj. Oba přemýšleli. K čemu dospěl v myšlenkách kocour, se můžeme nanejvýš dohadovat. Florentýn myslel na to, že trhovkyně, od níž sazenici dostal, měla úsměv, který hřál jako kornout pečených kaštanů v dlani. Přibalila mu drobnou rostlinku k ostatnímu nákupu jako dárek a Florentýn ji už nikdy později v městečku nepotkal. Z toho všeho se dalo soudit, že to nebyla obyčejná farmářka, rebarbora od ní nebyla obyčejná rebarbora a děvčátko objímající načervenalou lodyhu mělo k obyčejnosti určitě taky daleko. Leckoho by takové zjištění zarazilo, nebo dokonce vylekalo, jsou lidé, kteří se bojí všeho, co si nedovedou vysvětlit, ale Florentýn mezi ně nepatřil. Že je život plný podivností, na které lidský rozum nestačí, věděl dávno. Po několika minutách se zvedl, opatrně děvčátko zavinul do sluncem prohřátého kadeřavého listu, druhý list položil navrch jako peřinku a odešel s tím zeleným uzlíčkem na palubu Modré marény.

Někteří z vás možná vědí, že marény jsou ryby. Modrá maréna ryba není, je to loď. Přesně řečeno převozní loď. Má velkou admirálskou kotvu a pamatuje dobu, kdy vaše babičky ještě nebyly na světě a vaši pradědečkové se teprve učili jíst lžičkou. Už skoro celé století se Modrá maréna plaví přes širokou řeku z pravého břehu na levý a z levého na pravý a převáží cestující, kteří si koupili jízdenku, anebo ji vyhráli v soutěži… Málem mi vyklouzlo, v jaké soutěži, ale tím bych všechno pokazila. Vy byste přišli o překvapení a já o kus příběhu, a to by byla škoda. Takže soutěž beru zpátky. Nemějte strach, dozvíte se o ní – dřív, nebo později, podle toho, jak rychle budete číst.

Kromě lidí se na palubu Modré marény vejde i vůz s koňmi nebo menší traktor, dvě auta a… mohla bych vám vypočítat, kolik se tam vejde motorek, jízdních kol, koloběžek a dětských kočárků, ale není to důležité. Důležité je, že Florentýn strávil skoro celý život na Modré maréně jako kapitán. Přes širokou řeku nevedl v těch místech nikdy most, a lidem, kteří se potřebovali dostat z jedné strany na druhou, nezbývalo než se dát převážet po vodě. Všem se to líbilo. Ať bylo jakékoli počasí, vzduch nad řekou vždycky voněl, voda šplouchala a narážela do boků lodi, na zábradlí se třepotaly barevné vlaječky a rackové s chechtáním létali kolem a chytali, co jim kdo hodil. Loď nepotřebovala naftu, plyn, benzín ani jinou pohonnou látku, protože neměla motor. Vezla se s vodním proudem přivázaná na laně, které ji bezpečně drželo, aby neuplavala. Uprostřed řeky Florentýn pokaždé zahalekal Holalijahou a navinul kus lana na buben v řídicí kabině tak, že se loď stočila k druhému břehu. Po přistání vyskočil na můstek a uvázal Modrou marénu ke kůlu, aby se všichni pohodlně dostali ven. S dětmi si na rozloučenou zamával, dospělé pozdravil energickým přiložením ruky ke štítku kapitánské čepice.

Onoho červnového rána, právě když nastupoval na palubu, přicházela po lodním můstku paní učitelka. Hned si všimla uzlíčku ve Florentýnově ruce a hned taky poznala, že je v něm děťátko.

„Kluk, nebo hočička?“ zeptala se zvědavě.

„Holčička,“ odpověděl Florentýn.

„Čí je?“

„Moje,“ řekl Florentýn bez mrknutí oka.

O tom, že mu holčička vyrostla na zahradě u plotu, radši pomlčel. Věděl, že učitelky takovým věcem nevěří, protože se o nich nepíše v učebnicích.

„Jakpak se jmenuje?“ pokračovala paní učitelka ve vyptávání.

„Rebarbora,“ odpověděl Florentýn stejně pohotově jako předtím. Nic lepšího ho nenapadlo.

„Bude u vás mít trvalé bydliště?“ zajímalo učitelku.

„Když je moje, musí u mě mít trvalé bydliště, to je jasné.“

„Tak ji v šesti letech nezapomeňte přivést k zápisu do školy,“ připomenula učitelka.

„Nezapomenu,“ slíbil Florentýn, položil uzlíček na lavici a odstrčil loď od břehu.

Od té doby žila Rebarbora u Florentýna. Nejdřív ji naučil plavat – ze strachu, aby se mu v široké řece neutopila – a hned nato chodit, aby ji nemusel nosit v náručí. Byla čilá a šikovná. Florentýn si na ni zvykl tak, že už si vůbec nedokázal vzpomenout, jaké to bylo předtím, než se mu narodila.

Když začala mluvit, vyptávala se na všechno možné a Florentýn jí po pravdě odpovídal. Většinou. Sem tam, pokud se mu pravda nehodila, trošku si ji upravil. Tvrdil třeba, že Rebarboře nejvíc sluší, když je ostříhaná na ježka. Říkal to proto, aby se nemusel trápit s rozčesáváním jejích hustých vlasů, které čím byly delší, tím víc se zašmodrchávaly. Taky se dušoval, že kdo se dívá na televizi, zaručeně začne šilhat. Tuhle báchorku si vycucal z prstu proto, že se mu starý televizor pokazil a za nový nechtěl utrácet peníze. Někdy v zimě, když bývá brzy tma, zase předstíral, že je devět hodin, i když ještě nebylo osm – to proto, aby mohl Rebarboru uložit dřív do postele a jít do nedaleké požární zbrojnice zahrát si s hasiči nejdřív na trubku a potom karty.

ebarbora věřila Florentýnovi všechno, jenom jedno ne. Když jí vykládal, že přišla na svět v porodnici a že kdysi měla maminku a tatínka, jenže je potkalo neštěstí, věděla, že to je lež. Florentýn byl totiž mizerný lhář. Zakoktával se, zčervenala mu špička nosu a nikdy si své výmysly nepamatoval. Jednou Rebarboru ujišťoval, že jí rodiče odneslo tornádo, jindy zase tvrdil, že se ztratili v pralese, a čas od času dokonce utrousil poznámku o ztroskotané zámořské lodi na dně oceánu. Nejenže to Rebarboře nešlo dohromady, ale navíc si na rodiče ani na porodnici vůbec nepamatovala. Jinak si pamatovala všechno. Dokonce i svoje první boty a to, že je hodila do kádě s dešťovou vodou, aby viděla, jak budou plavat. Pamatovala si, že místo aby plavaly, rozlepily se. Florentýn se tenkrát zlobil – ne na Rebarboru, ale na továrnu, která boty vyrobila.

„To je ale šlendrián! Klidně udělají boty, co se ve vodě rozlepí! Kam ten svět spěje? Boty přece musejí trochu mokra vydržet, herdek filek!“ láteřil a lovil kousky bot z kádě.

Zamáčel si přitom rukávy svetru, takže si ho svlékl a pověsil na keř rybízu. Rebarbora si dobře pamatovala, že na mokrý svetr přistálo šídlo, otáčelo po ní hlavu a drbalo si nohama křídla. Nezapomněla ani zvuk, který to dělalo – jako když se zlehoučka dýchá do igelitového sáčku. Taky si pamatovala, že když ji Florentýn v mělké zátoce učil plavat, měla i pod vodou otevřené oči a viděla rybu, která ji zpovzdálí pozorovala. Byla perleťově zbarvená a na čele měla vrásku.

Možná vám to připadá zvláštní, ale Rebarbora skutečně nic z toho, co ji kdy potkalo, nezapomněla. A pokud si přece jen na něco nemohla vzpomenout, zatahala se za ucho. To spolehlivě pomáhalo. Když se zatahala jenom trochu, vzpomněla si na všechny hračky, které rozbila nebo poztrácela. Když se zatahala víc, vzpomněla si na všechno, co se jí kdy zdálo. A když se zatahala opravdu hodně, vzpomněla si na jedno dávné červnové ráno, na rozčilené mňoukání kocoura, na vůni rebarborových listů a teplé sluneční paprsky na své kůži. Co bylo předtím, si nepamatovala, takže soudila, že předtím nebylo nic.

Když se blížily Rebarbořiny šesté narozeniny, vzal ji Florentýn do školy k zápisu.

„Umíš nějakou písničku, Rebarboro?“ zeptala se paní učitelka.

Dávala dětem u zápisu různé otázky a úkoly, aby zjistila, jestli už pro školní docházku dozrály. U Rebarbory měla pochybnosti, poněvadž děvčátko bylo hodně malé.

„Umím hromadu písniček,“ řekla Rebarbora. „Nejradši mám tu o psovi.“

„Zazpívej mi ji.“

„Nevím, jestli si vzpomenu na všechna slova.“

„Zkus to. Když nebudeš vědět, jak dál, napovím ti,“ slíbila učitelka.

Myslela, že Rebarbora chce zazpívat Skákal pes přes oves. Byla to oblíbená dětská písnička, učitelka ji ten den slyšela už čtyřikrát.

„V dalekých pláních na chladném severu, kde sníh je hrobem a noc je dnem, žil lovec jménem Jerry Lou sám se svou puškou a psem…“ spustila Rebarbora starou baladu o věrném psu, kterou znala od Florentýna.

Bylo v ní hodně zvláštních slov a jmen, měla nezvyklou tesknou melodii a dvanáct slok, ale Rebarbora nic nevynechala a na všechno si vzpomněla – přestože si při zpívání málem utrhla uši. Učitelka z toho byla paf.

„Bravo, Rebarboro! S takovouhle pamětí budeš skvělá žákyně,“ prohlásila a zapsala Rebarboru mezi děti, které měly na konci léta nastoupit do první třídy. „Nevím, jestli já sama bych si tak dlouhou písničku dokázala zapamatovat,“ přiznala upřímně. „Někdy zapomínám i mnohem jednodušší věci.“

„Když si na něco nemůžete vzpomenout, pořádně se zatahejte za ucho,“ poradila jí Rebarbora. „Nebo radši za obě dvě.“

Paní učitelka poděkovala, a jakmile byla sama, hned Rebarbořinu metodu vyzkoušela. Při tahání za pravý lalůček se upamatovala, že je čtrnáctého května, taháním za levý se jí vybavilo, že její přítel Bonifác má svátek, a když se popadla za obě uši, tak si vzpomněla i na Bonifácovo toužebné přání. Vyrazila ze třídy. Horempádem utíkala do krámku naproti škole a těsně před zavírací hodinou stihla koupit dvě sady karet se slavnými fotbalisty, kteří Bonifácovi chyběli do sbírky.

Na konci léta Rebarbora dostala školní aktovku, penál, nové cvičky a začala chodit do první třídy. Ze začátku si školu nemohla vynachválit.

„Napsala jsem tak krásné r, že se z toho paní učitelka málem zbláznila!“ chlubila se Florentýnovi. „A umím bez chyby počítat do dvaceti!“

Florentýn měl radost.

„Jen tak dál!“ povzbuzoval ji. „Počítání je moc důležité. A r taky. Bez něj bys ani nemohla vyslovit moje jméno. Jen si to zkus!“

Rebarbora si to zkusila.

„Flouentýne, pokuop zahuadu! Flouentýne, puosím tě, zatuub na tuubku! Flouentýne, zahuaj si se mnou vuchcáby!“ hulákala a smála se, až nadskakovaly hrnky na polici.

Jenže uplynulo sotva pár týdnů a Rebarbora se ve škole začala nudit. Nedivte se, stačilo, aby si nové slovo jednou přečetla, a už si ho zapamatovala. Stačilo, aby jednou jedinkrát nějaký příklad vypočítala správně, a už ve stejném příkladu nikdy neudělala chybu. Zatímco se ostatní prvňáčci znovu a znovu pletli v písmenkách a zápasili s čísly, Rebarbora se dívala z okna a uvažovala, že by bylo mnohem zábavnější plout s Florentýnem po řece, navíjet lodní lano na buben a krmit racky než sedět ve třídě.

„Zítra do školy nejdu,“ oznámila Florentýnovi večer. „Budu ti pomáhat na lodi.“

„Copak vám odpadá vyučování?“ podivil se Florentýn.

„Nejdu do školy, protože mě nebaví,“ vysvětlila mu Rebarbora. „Už všechno umím.“

Florentýn ji vyzkoušel z nové i ze staré látky, dal jí diktát, zkontroloval jí sešity, nechal ji dlouho číst a ještě déle počítat a nakonec uznal, že opravdu všechno, co má umět, umí – a ještě mnohem víc. Podrbal se na hlavě.

„To nejde, nechodit do školy,“ řekl.

„Proč?“

„Všechny děti, co znám, chodí do školy. Je to normální.“

„Já nejsem normální dítě.“

Florentýn se nadechl, aby odporoval, ale Rebarbora viděla, že mu zčervenala špička nosu, a nepustila ho ke slovu.

„Nezačínej zase s tou svojí pohádkou o porodnici, a že se tatínek s maminkou ztratili v pralese, když je odneslo tornádo na loď, která ztroskotala,“ varovala ho, a dokonce mu pohrozila ukazovákem. „Sám dobře víš, že je to kravina!“

„Kravina se neříká,“ napomenul ji Florentýn.

Sám někdy kravina říkal, ale jen když u toho Rebarbora nebyla.

„Kravinu odvolávám. To ostatní ne. Jsem už dost stará, abych se konečně dověděla, jak to se mnou je.“

Pořád ještě měla výhružně vztyčený ukazovák a provrtávala Florentýna přísným pohledem, takže se neodvážil lhát.

„Dobrá,“ podvolil se. „Povím ti pravdu, když mi slíbíš, že budeš dál chodit do školy. Platí?“

„A stojí ta pravda za to?“ zeptala se Rebarbora nedůvěřivě.

„Pravda stojí vždycky za to,“ ujistil ji Florentýn. „Tak co, plácneme si?“

Rebarbora zvážila všechna pro i proti, vzpomněla si, že ve škole jsou taky přestávky, tělocvik, barevné křídy, zábavné počítadlo, házení papírovými kuličkami, Irena, která umí pískat skrz díru po vypadlém zubu, a pihovatý Johan, který zná spoustu vtipů, a přikývla.

„Plácneme,“ řekla a plácla do Florentýnovy natažené ruky. „Povídej!“

Toho večera Florentýn pověděl Rebarboře všechno, co o ní věděl. Bylo to fantastičtější než historky, kterými ji krmil předtím. Tak tedy žádná porodnice, ale záhon u plotu! Vlastně ji to nepřekvapilo. Už kvůli svému jménu měla k rebarboře ten nejlepší vztah. Milovala její svěží vůni, kterou vítr roznášel po zahradě, ráda si dělala kloboučky z listů, zbožňovala rebarborový koláč, rebarborovou šťávu a rebarborové bonbony, které byly bohužel málokdy k sehnání, patřily mezi její nejoblíbenější. Když byla smutná – a to se občas přihodí každému – natáhla se pod kadeřavý keřík u plotu a zavřela oči. V tu chvíli se rebarbora rozvlnila, jako by ji kolébala v náručí, listy začaly šeptat ty nejpodivnější příběhy a smutek se odplížil, Rebarbora ani nevěděla kudy.