Nadělení

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniel Krejčík

Nadělení – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

~ Věnováno mýmu největšímu nadělení – Matesovi ~

Jak si umět dobře přát

Tuhle otázku si pokládám celej život. Přát si dobře je těžká a nevděčná práce. Člověk si totiž mnohdy přeje věci, který pro něj nejsou dobrý. Přejete si třeba bílý tenisky. A pak se stane, že je najednou dostanete. Radujete se, jako by vám vyšlo šťastných deset. A najednou střih. Všechno vám to začne dotejkat.

Třeba to, že s nima nemůžete bez rizika skákat přes kaluže, nemůžete jít po dešti do lesa, musíte si je ručně čistit kartáčkem na zuby a bělicí pastou, holt se o ně pořád musíte starat. Prostě máte bílý tenisky.

A pak vám dojde: nebylo mi líp bez těch bílejch tenisek? Říkáte si, proč jsem si nepřál třeba bílý tenisky, co se nikdy nezašpiněj? Nebo bílý tenisky, který nebudou moje, a nebudu se o ně muset starat? Nebo proč jsem si nepřál 365 párů bílejch tenisek, ať si každej den v roce můžu vzít nový?

Aby si člověk dobře přál, musí velice dobře formulovat, co chce. Někdy si přejete partnera chytrýho, vtipnýho, krásnýho, takovýho a makovýho, ale třeba úplně zapomenete zmínit, že chcete, aby byl normální. Někdy si přejete žít si jako na zámku, ale úplně se vám vykouří z hlavy, že byste měli dodat, že si přejete žít jako na opraveným zámku. Možná jste si jako děti přáli stát se slavnými herci, ale nedošlo vám, že společně s tímhle přáním jste měli dodat, že ho chcete jenom v balíčku s velkou dávkou štěstí, nervů a hromadou talentu. Snažil jsem se dopídit toho, jaký přání mi úplně změnilo život. A pak jsem nevěřícně koukal, jak se můj vozík na horské dráze života rozjíždí šílenou rychlostí a za zběsilýho řevu plnýho nadšení a hrůzy se ženu za splněním úplně obyčejnýho přání.

Celý to začalo tak, že jsme vedle sebe s Matesem seděli u stolu v našem pražským bytě, a ze mě vypadla ta osudová věta: „Matýsku, přemýšlels někdy nad tím, že bychom se odstěhovali z Prahy?“

Náš vztah byl tou dobou na pomezí dvou fází: tý, kdy máte na očích ještě čerstvě naleštěný růžový brýle, a tý druhý, kdy víte, že za použití správný taktiky vašeho partnera prostě ukecáte. Že ještě pár měsíců máte tu moc a on vám snese levou zadní modrý z nebe. Taktika je dost jednoduchá: zaměřte cíl, buďte pozitivní, nenásilně maskujte strategii naivitou, dotkněte se jeho ruky a rozhýbejte koutky – úsměv přesvědčuje mozek vašeho partnera, že situace se vyvíjí správným směrem, a vy víte, co děláte.

Na Matesa to působí. Zvedne oči od knížky, zamyslí se, podívá se na mě – vidí, že se usmívám, a začne mu to vrtat v hlavě. Já mezitím tajně prožívám pocit vnitřního vítězství a zároveň se stydím za to, že neprokoukl, co se vlastně za mou otázkou skrývá.

„Tak co ty na to, Matýsku, hm?“

Ano, tenkrát to byla ještě doba, kdy jsem Matesovi říkal Matýsku. Věděl jsem, proč to dělám. A taky vím, proč mu od doby, co odpověděl, říkám hlavně Mates.

„Daní, ne. Copak nám tady není dobře? Chodíme do divadel, na výstavy, na přednášky, do kaváren, parků, kina, restaurací, máme doma radiátor, elektriku, teplá voda nám teče z kohoutku, jen co jím otočíme, máme úspory, spoustu času na sebe a naše kamarády, vždyť to je sen. Zůstaneme bydlet tady.“

Tohle Mates říct mohl (nebo měl), ale neřekl. Na mou otázku nevinně a vlastně i s nadšením odpověděl: „Vlastně… proč ne? Tak já něco najdu.“

Dal jsem mu pusu a měl jsem pocit, že všechno jde podle plánu. Chytil se. Já měl radost, že jsem pochopil, jak se stát pánem našeho vztahu. Měl jsem potměšilou radost, že jsem ho převezl, a on mě neprokoukl.

Nepřál jsem si, abychom se z Prahy někam odstěhovali. To byla jen záminka, abych Matesa dovedl k tomu, aby se mi splnilo mnohem rafinovanější přání.

Tenkrát jsem si totiž přál mít dítě.

Přál jsem si vytvořit s Matesem rodinu, přál jsem si mít život jako z pohádky, poznat, co je to ta nikdy nekončící láska.

Věděl jsem, že Matesa k tomu v Praze, kde se neustále musí za něčím honit a o něco se rvát, nepřesvědčím, že na to, aby byl rodič, nebude mít přes samou práci a studium ani pomyšlení. Že bude tvrdit, že je kolem nás neustále spousta výzev, které můžeme zdolávat. Věděl jsem, že cesta za naším dítětem musí vést přes bydlení mimo centrum Prahy, věděl jsem, že to moje vysněný malý nadělení bude vykoupený hodinami práce na zahradě v nějakým malým domečku na předměstí Prahy. I když je mi zahradničení příjemný asi jako práce v pohřební službě, byl jsem to ochoten přijmout, abych se stal rodičem malýho prince nebo malý princezny.

Měl jsem pocit, že jsem Matesa chytil na udičku, vládnu našemu vztahu a jsem filuta roku.

A pak jsem za tuhle lest tvrdě zaplatil. Mates mi na cestě za splněním jednoho z mých přání dal pořádně napít mý vlastní medicíny. Převzal opratě a stal se pánem mýho života. O tom, že skončím zmrzlej na rozpadlým zámku, daleko od civilizace a od lidí, blízko srnkám, s oslem na vodítku, o tom jsem tenkrát neměl sebemenší tušení…

Přát si je umění. Musíte si představit, jaký by to opravdu bylo, kdyby se vám vaše přání splnilo. Někdy, když ho – tak jako já – špatně formujete, se vám totiž může to přání splnit oklikou. Jako mně.

Lékař duší z pohřebáku

Jmenuju se Dan. Narodil jsem se do malýho města v srdci Českého ráje, do Sobotky. Narodil jsem se do rodiny, která vlastní pohřební službu.

Abych byl přesnější, tak to není jen tak obyčejná pohřební služba, ale rodinná pohřební služba, která se dědí z generace na generaci. Měl jsem jasně předurčeno, že vychodím soboteckou základku a stanu se již pátým pokračovatelem rodinného řemesla.

Někde jsem četl, že to, jaké máte dětství, se na vás v dospělosti dost podepíše. Na mně se to teda podepsalo. Jako malej jsem musel velmi často hrát se spolužáky hru „Koho se Daník dotkne, tak je jako mrtvej!“ nebo na mě pokřikovali tu hlášku, kterou ve filmové Popelce tak něžně pronášela Libuška Šafránková: „Dáňo, máš tváře umouněný od popela, ale od komínu to nemáš…“ Neměl jsem nikdy skicák, maloval jsem si obrázky na zkažený výtisky parte, rozdával je pozůstalým, abych jim dělal radost, místo modelů parníků jsem skládal se svým dědou dřevotřískové rakve na kremaci v rakvárně, chodil jsem s babičkou zametat hroby na hřbitovy, táta mě neučil chytat ryby, ale navlíkat ponožky nebožtíkům na nohy, maminka mě zase neučila napsat správně adresu na pohled domů z tábora, ale sepisovat parte pro pozůstalé.

Když jsem byl malej, měl jsem sen, že se stanu lékařem.

Ale už jen pomyšlení na to, že rodině tenhle svůj plán oznámím, znamenalo počítat s tím, že všichni moji příbuzní můžou dostat infarkt. Byl jsem asi jediný dítě na světě, jehož rodiče nechtěli mít ze syna doktora. Můj táta se pokaždý, když slyšel sirénu projíždějící sanitky, ke mně otočil a pronesl: „Slyšíš je? Tak přesně kvůli těmhle parchantům máš tak malý kapesný!“ Pohřebáci prostě nemají doktory rádi. Jsou holt jejich přímí konkurenti. Takže je jasný, že jsem doma nemohl jen tak ohlásit, že bych chtěl bejt doktor, moji pohřebáckou rodinu by to zabilo.

Jednou jsem v televizi slyšel, že „herec je doktor duší“. Tak jsem se rozhodl, že budu herec aneb lékař v utajení. Budu lidi léčit smíchem, proti tomu snad doma nebudou nic namítat, zvlášť když se celá naše rodina vyznačovala smyslem pro ten nejčernější humor.

Moje přání být hercem rodina přijala s klidem. Shodli se na tom, že když budu špatný herec, vrátím se z Prahy hezky pěkně do pohřebky, budu pronášet smuteční řeči, zpívat umíráčky, a když mě někdo v tom hereckým světě naučí brečet na povel, tak si můžu sem tam bokem přivydělat i jako plačka na pohřbech. Že prý dokud se bude na světě umírat, tak se neztratím.

Navzdory tomu, jak těžko dosažitelný pro mě bylo stát se hercem, tak jsem se jím opravdu stal. Začal jsem hrát v pražských divadlech, zamiloval se do dabingu, rozhlasu, měl první role před kamerou. Byl jsem kluk z malýho světa, co často snil o velkým světě, a jednoho dne se mu to přání splnilo. Nikdy za to nepřestanu být vděčný.

Všechny báječné věci: 666. Koupit si zámek

16. března 2018

„Nechceš si udělat báječnej den?“ zeptá se Mates. Je mi jakkoliv, jenom ne báječně. Večer mám premiéru hry Všechny báječné věci. Poprvé budu stát na jevišti sám, a navíc ve hře pro jednoho herce. Budu se snažit bejt vtipnej, dojemnej, budu zpívat a celkově budu muset bejt úplně báječnej, abych nikoho nezklamal. Poprvé se za nikoho neschovám, nikdo mě nezachrání, ani když zapomenu text, ani když budu trapnej. Není mi báječně, je mi blivno. Je 16. března 2018. Do premiéry zbývá 10 hodin.

Vždycky když mám premiéru, snažím se celý premiérový den dokázat vesmíru, že jsem strašně hodnej kluk a že si zasloužím, aby mi to vesmír večer, až budu stát na jevišti, vrátil.

Celej den uklízím. Snažím se to dělat poctivě, když mi o nic nejde, uklízím jako sedmiletej – veškerej binčus narvu do šuplíků a mokrým hadrem utřu parapety, protože co je mokrý, to je čistý.

Celej den nemluvím. Neustále přemýšlím nad tím, proč jsem se rozhodl věnovat se živýmu umění, když jsem mohl bejt v klidu doma mezi mrtvolama.

Celej den věřím na zázraky. Odpočítávám minuty do začátku premiéry, volám dvacetkrát mámě, aby mě ujistila, že jsem po Vláďovi Polívkovi nejšikovnější, nejlepší a nejhezčí mladý herec na světě, a chci tomu věřit, ale asi tak okolo poledne začnu posílat peníze na charitu, abych si vylepšil karmu, a modlit se, abych se v 19:59 proměnil ve Vláďu Polívku a on by to zahrál za mě, aby aspoň máma byla spokojená, protože ho miluje. Celý den jsem nesnesitelně labilní.

Do premiéry zbývá 8 hodin a do toho se mě Mates zeptá, jestli si zrovna dneska neuděláme „báječnej den“? Za normálních okolností bych mu řekl, že moc rád a že je to od něj moc hezký, ale v den premiéry na něj začnu nepříčetně křičet, že se úplně zbláznil, že mám večer premiéru, že neumím text, že nevím, jak mám svoji postavu hrát – přejdu postupně z křiku do pláče –, že mi nesluší kostým, že mám na bradě největší beďar v celý mléčný dráze, že on tomu prostě nerozumí, že mi celkově nerozumí, že bychom se asi měli rozejít a že je to vlastně fuk, protože se stejně do večera utopím v umyvadle, jelikož MÁM PREMIÉRU a nikdo mě nechápe.

Život s hercem je disciplína, za kterou by mělo Ministerstvo kultury udělovat všem našim partnerům metál už jen za to, že nás v den premiéry nenarvou do terárka s hadama ve zverimexu.

Mates je ale z herecké rodiny, takže tyhle stavy zná, a nevyvedou ho z míry. Ví, že premiérové stavy absolutní hysterie se střídají se stavy absolutní odevzdanosti, takže počká, až si zhrouceně sednu k otevřenýmu oknu a budu si povídat s holubama, a zasáhne.

Něco mi říká, já jsem v úplně jiným vesmíru, tak jen kejvu, pak mě vezme za ruku, jsem odevzdanej. Může si se mnou dělat, co chce. Takže najednou sedím ve vlaku z Prahy a jedu s Matesem v den svý premiéry do neznáma. Do premiéry zbývá 6 hodin.

Vystoupili jsme z vlaku, mně začíná docházet, že Mates prachsprostě využil toho, že se od rána chovám nesvéprávně, a unesl mě někam do divočiny, kde si se mnou snad chce povídat a hrát na to, že večer není žádná premiéra. Fakt?

Nesmím na něj bejt protivnej, nesmím na něj bejt protivnej, nesmím na něj bejt protivnej, večer mám premiéru a on to se mnou myslí dobře, když na něj budu protivnej, karma mi to vrátí a večer zapomenu text a rupne mi kostým na zadku.

Pochodujeme středočeskou džunglí a nepotkáme v tý divočině ani živáčka. Do premiéry zbývá 5 hodin.

Já nejsem protivnej (nesmím, karma!) a Mates vypráví. Vnímáme se tak napůl, každej je totiž ponořenej ve svým snu. Mates zničehonic vyhrkne: „Myslels to vážně, když jsi říkal, že bychom se odstěhovali z Prahy?“

Já na to: „To si piš. Praha je nebezpečný místo, pořád tam jsou nějaký premiéry, chci od ní bejt co nejdál a pást do konce života ovce.“

„Koukal jsem se po různejch realitkách, nic moc jsem tam nenašel,“ začal Mates. (Mluvíme spolu, ale moc se neposloucháme.)

Já si dál melu svou: „Když se mi ta premiéra povede, tak na to pozvu toho režiséra, co má točit štědrovečerní pohádku, že bych si zahrál konečně toho prince, to by byl sen.“

Mates vůbec neposlouchá, co mu říkám, a vede si svou: „…ale nevěřil bys, v realitkách je taková rubrika, která se jmenuje ,ostatníʻ, a tam nabízejí k prodeji třeba krásný mlýny, roubenky a taky…“

„Jé, hele!“ skočím mu do řeči, „tady je nějakej zámek, to je náhoda, já tady mluvím o tom, jak bych si chtěl po premiéře zahrát prince, a před náma se najednou vyloupne takovej zámek.“

„…a v tý realitce nabízí k prodeji taky zámky. Tenhle se jmenuje Zámek Osečany. A je na prodej. Ten je, co?“ dokončí Mates svoji promluvu.

Mně ovšem nic nedochází. „No, to teda… ale nenaklání se trochu na stranu? A támhleto na střeše, to je díra? Ty brďo, hele, padá mu komín!“

„Mě se teda moc líbí,“ utne mě Mates.

„Tak jestli mi dobře dopadne ta premiéra a zahraju si toho prince v tý štědrovečerní pohádce,“ vtipkuju, „tak já ti ho za ten honorář pak koupím, teda jestli do tý doby nespadne.“

„No, já bych ho chtěl klidně koupit už teď,“ odtuší Mates suše.

„To ta premiéra bude snad taky… počkej, COŽE?!?“

Do premiéry zbývají 4 hodiny.

Mates mi právě řekl, že bychom si mohli koupit zámek. Najednou úplně zapomenu na to, že za 4 hodiny začíná premiéra. Mates mě vezme za ruku a blížíme se k zámecké budově. Fakt je jako z pohádky, nebo takhle – je jako ze Šípkový Růženky, takovej ten zámek, co už 100 let zarůstá růžema a trním, a pod nimi se nachází ta spící krása. Nejsou na něm sice žádné růže, zato je kolem něj ostnatý drát na plotě, který přelezeme, já si přitom natrhnu kalhoty, jdeme blíž, stojíme na nádvoří, úplně sami.

Zámek vypadá, že je opuštěnej už dlouho. Jsme tam jenom my dva. My dva a zámek. A sníme. Sníme o tom, jaké by bylo se každé ráno probouzet na zámku. Sníme o tom, že z něj bude místo, kam budeme zvát naše přátele. Sníme o tom, že bude krásný, až tady budou běhat naše děti. Sníme o tom, jaké dobrodružství by nás tu čekalo. Sníme o tom, jak by bylo krásné vdechnout tomuhle opuštěnému místu život. Sníme o tom, jak by asi vypadal, kdybychom ho opravili. Sníme o tom, že by se z toho zámku stal náš domov. Sníme o tom, jaké by to bylo, kdybychom si koupili zámek. Sníme dlouho.

Zalévá mě pocit štěstí. Nezvyklej stav, takhle před premiérou, vůbec bych teď neměl myslet na nic jinýho, než aby to večer dobře dopadlo, ale nejde to, protože mi první kluk v životě řekl, že by si se mnou chtěl vybudovat domov. Byl to jeden z nejhezčích momentů mýho života.

Endorfiny pracujou nebezpečně neovladatelně, takže rozhodně nemůžu za to, co ze mě v ten moment vypadlo: „Tak víš co, zavoláme do tý realitky, půjčíme si od někoho drahý auto, navlíkneme si obleky a zahrajeme si na to, že kupujeme zámek. Co ty na to?“

„Daní, tak jo,“ souhlasí Mates, „tak si po tý tvý premiéře zahrajeme na to, že kupujeme zámek.“

Sakra, ajo! Ta premiéra! Vždyť začíná za 3 hodiny!

Dane, prober se! Padaj z tebe nesmysly, seš někde na rozpadlým nádvoří, za ostnatým drátem, uprostřed ničeho, mentálně se stěhuješ s Matesem na zámek a sníš o nemožném, přitom nejvíc nemožný bude to, až večer nestihneš přijít na svoji premiéru včas. A toho si asi všichni všimnou, Daníku, protože v tom představení hraješ sám!

Láska k divadlu začíná tím, že do něj přijdeme včas, a když jste herec, tak to platí obzvlášť.

Čapnu Matesa za ruku a pátrám, jak se dostat do Prahy!

Když herci hrozí, že nestihne včas přijít do divadla, kde na něj čeká vyprodaný sál, tak je schopný zázraků, takže chytne i autobus v místech, kde jezdí jenom v pátek a v březnu. Díkybohu je pátek a je březen, takže ten jedinej autobus, co sem jezdí, stihneme. Do premiéry zbývá hodina.

Doběhl jsem do divadla, převlíkl se do kostýmu a najednou jsem se uklidnil. To je zvláštní, že už z tý premiéry nemám strach. Jak to? V tu chvíli mi to došlo. Ta hra se jmenuje Všechny báječné věci a je o hledání důvodů, proč žít. O hledání báječnejch věcí kolem nás. A to je přece něco, co mi s Matesem po boku opravdu jde.

Najednou mi taky došlo, o čem celá ta hra je, a věděl jsem, jak ji budu hrát. Mojí hlavní rekvizitou v celé hře je Seznam báječných věcí, kam jsem si během zkoušení napsal svých několik set báječnejch věcí, co mě v životě obklopujou, a o kterých sním.

Těsně před premiérou jsem tam ještě jednu dopsal.

Báječná věc číslo 666: Koupit si zámek.

Mates

9. září 2017 – ∞

Hollywood by tuhle naši lovestory miloval. Titanic hadr, to vám povídám… Což mi připomíná, že i Titanic je vnímanej jako jeden z nejromantičtějších snímků všech dob, a to i přes to, že je to vlastně katastrofickej film. Jenže: někdo nastoupí na blbou loď, jinej potká Matesa…

Mates se narodil do Prahy, do umělecko-politické rodiny. V dětství hodně cestoval, žil s rodinou po diplomatických čtvrtích několik let v Portugalsku, pak v Itálii, naučil se spoustu jazyků, ale často musel měnit školy, tím pádem i kamarády, takže se jeho nejvěrnějším přítelem staly knihy. Hlavně ty o historii.

Mates byl odjakživa malý vůdce, neúnavně organizoval pro rodinu výlety po hradech a zámcích, naplánované po minutách, sbíral turistické štítky na hůl ze všech památek, které navštívil, vedl si deníky.

Mates se odjakživa vyznačoval nesnesitelným smyslem pro pořádek a spravedlnost. A jakmile měl pocit, že přečetl a pochopil všechno, co bylo napsáno, rozhodl se, že změní svět k lepšímu. Prvně si předsevzal, že se stane dobrým člověkem, a až bude mít pocit, že je ukázkový člověk, stane se politikem a zařídí, aby byl ukázkovej celej svět.

Odstěhoval se od rodičů, studoval dvě vysoký školy, začal se věnovat ekologii a politice a řekl si, že bude žít jako kříženec bonvivána a poustevníka 21. století. Vyhodil ze svého mládeneckého bytu všechno kromě knih, matrace a gramofonu. Na všechno měl vyhraněné názory, působil jako pravej bad boy, přes den demonstroval někdy za zeleň, jindy za lidi, stal se politikem, natočil jeden film a stal se pro všechny puberťáky tehdejší doby českým sexsymbolem. Ve volným čase pořád četl. A když už nečetl, tak potkával jednu lásku za druhou. Byl to kluk z velkýho světa, o kterým spousta lidí snila. V Hollywoodu by si mnuli ruce nad tím, že teď už stačí, aby se tyhle dva světy v jeden moment protnuly, najde se pro ně nějaký společný království a další verze Popelky a prince je na světě.

No, v tomhle případě a v reálném světě 21. století se už snad nebudeme pozastavovat nad tím, že místo Popelky z roubenky tu máme spíš Popeláka z pohřebky a místo prince syna někdejšího ministra zahraničí a že jejich budoucí království má tou dobou děravou střechu.

Potkali jsme se náhodou v Národním divadle na repríze hry Manon Lescaut, jedné z nejromantičtějších her vůbec. Byli jsme na II. galerii, seděli jsme tam tenkrát v celém sektoru jenom tři. Párkrát jsme o sebe s Matesem zavadili pohledem a mezitím si herci na jevišti slibovali nesmrtelnou lásku. Romanťárna, co?

Když představení skončilo a diváci začali tleskat, hlavní herec je utišil a požádal svou přítelkyni před celým Národním divadlem o ruku. Všichni začali freneticky tleskat, mně to vehnalo slzy do očí, rozhlédl jsem se kolem sebe a všiml si, že Mates právě naplno zíval.

„To je ignorant,“ pomyslel jsem si a otočil jsem se na toho třetího člověka, který se na té galerii nacházel. Ten třetí člověk byl kluk, se kterým jsem byl toho večera na rande. Ten nezíval, ale rovnou spal. To je materiál. Na druhou stranu jsem byl rád, že v divadle usnul, protože to rande bylo dost strašný, takže jsem tam toho spícího nechal, vyplížil se z divadla a zamířil domů.

Spící už se nikdy neozval (mrtvej nebyl, to já poznám!), ale ozval se aspoň zívač, i když až za několik týdnů, a přitom dělal, že si ani nepamatuje, že jsme se v tom divadle potkali.

Šli jsme spolu na rande, tam jsme zjistili, že se téměř v ničem neshodneme, ale taky, že spolu nezíváme, takže jsme si dali pusu a začali spolu chodit.

Byl jsem zamilovanej jako nikdy. A pak jsem to udělal. Z ničeho nic jsem mu jednou v návalu zvýšené produkce hormonů lásky napsal zprávu: „Díky Tobě jsem pochopil, že princ nemusí přijet na bílým koni a odvézt si mě na zámek, abych poznal, že je to ten pravej.“

Tady by ten hollywoodskej film mohl skončit, následovaly by titulky, lidi by si dojetím poplakali, jak další dva vymyšlený lidi žijou to svoje „a pak žili šťastně až do smrti…“

Ale pro Matesa jsou hollywoodský slaďáky fakt k uzívání, takže se rozhodl, že tady ten příběh neskončí, a vypustil svůj osobní Titanic mým směrem a odepsal mi: „Ty seš osel. Tak aby Ti to nebylo líto, budu Tě brát o víkendech na všechny hrady a zámky po Čechách, od příštího víkendu na ně budeme jezdit. Hlavně na ty opuštěný zámky, ty já moc neznám. Poznáme je spolu, pus.“

Já jsem si zprávu přečetl, usmál jsem se a odpověděl na ni souhlasně srdíčkem.

Matesův Titanic prvně líznul špičku ledovce a spadnul mu první komín (tou dobou možná spadnul i komín na našem tehdy neobjeveném zámku, ale to jsme ještě nevěděli).

Jestli si tohle u mě Mates někdy vyžehlí...