Lásky jedné padesátky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kamila Šoltysová

Lásky jedné padesátky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

lásky jedné padesátky

Copyright © Kamila Šoltysová, 2022

Design © Zuzana Bürger, 2022

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media

ISBN tištěné verze 978-80-7650-923-8

ISBN e-knihy 978-80-7691-027-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-028-7 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-029-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Prolog

Stojím u pootevřeného okna. Dovnitř proudí chladný, mrazivý vzduch. Přesto pozoruji poletující sněhové vločky, které spolu jakoby závodí, která až kam dolétne. Metají kotrmelce a salta a vzájemně se před mýma očima předvádějí. Za chvíli je trávník pokrytý hustou bílou peřinou. Najednou mám chuť do ní ulehnout a jen tak s n í t.

Je jedno nevlídné listopadové ráno, ale jednomu človíčku je to úplně jedno. Snaží se zuby nehty dostat na svět a ochutnat jeho vůni. Vůni protkanou hořkostí i medem. Možná, kdyby už tenkrát tušila, co vše ji v životě čeká, snad by si to ještě na chvíli rozmyslela. Ale to by nebyla ona, aby se neprala se životem a jen tak lehce se nechala houpat na vlnkách radosti, štěstí, klidu a pohody. Dnes už ví, že by byl život pro ni až příliš nudný a jednotvárný. Potřebuje se s ním prát, i když někdy je těch bitev už i na ni příliš. Ale ví, že někde na konci zase svítí slunce jako tenkrát.

A tak ji tady máte. Malé klubíčko s černou hřívou a s věčně řvoucí pusou. Máma si to s ní vážně užila. Jak jí ona dokázala život okořenit, tak brácha byl pro ni hotovým pokladem. Spal i několik hodin v kočárku, že ho chodila kontrolovat, zda vůbec dýchá. Ji vážně kontrolovat nemusela. Vlastně by to ani nestihla, protože sotva zavřela oči, záhy je opět otevřela a dala o sobě náležitě vědět. Neví, zda se tato ojedinělá schopnost přenáší i na další generace, ale s jistotou musí konstatovat, že v jejím případě ano. Neví, co to je si na mateřské chvíli číst, povídat s kamarádkou nebo se jen tak brouzdat parkem. Obě její dcery byly totiž zdárným příkladem jí samé. Patrně jí chtěly ukázat, jak tehdy bojovala ona se svou mámou. Musí říct, že se jim to náramně dařilo.

Bylo nebylo, dávno tomu…

… tak nějak by mohl začít její příběh, jako v pohádce, ale život je přece taková pohádka. Někdy připomíná poklidný bublající potůček protékající malebným údolím, které je poseté pestrým kvítím, a jindy je to dravá divoká rozzuřená řeka, která bere vše, co jí přijde do cesty.

Jako malé děti si žijeme svůj vlastní svět bez jakýchkoliv starostí, tak proč všechny děti touží být tak brzy dospělé? Několikrát se snažila na tuto otázku najít odpověď, ale nikdy nedospěla k cíli. Nakonec ji k němu dovedly samotné děti. Touží a úpěnlivě si přejí se osamostatnit, mít své vlastní peníze, domácnost, děti, být nezávislé, nespoutané a svobodné, nebo jen touží po obyčejné lásce a umět milovat? Kdo ví. Všechny děti si přejí být náhle dospělé, ale nikdo z nich si v tu chvíli neuvědomuje, o jaký bezstarostný přepych se v dospělosti vědomě okrade. A kdyby život neplynul, ustrnuli by všichni v dětských střevíčcích a v dětských láskách. Ale příroda samotná je moudrá a kouzelná čarodějka, která nás chce provést všemi radostmi a strastmi života, házet nám klacky pod nohy, abychom se časem zocelili a životní kopance nás posunuly zase někam dál, abychom mohli snít, přemýšlet, nenávidět, smát se, plakat… a umět milovat i odpouštět.

„Nemám potuchu, kdo vlastně jsem. Jak to tak vypadá, všichni mě znají mnohem lépe než já sebe sama.“

„Věřím v to, že talent má každý z nás a že každý je něčím výjimečný. Problém je jedině v tom, že jen málo z nás pro to během života něco udělá.“

Alena zase nemůže spát. Kolikátá je to už probdělá noc v tomto měsíci? Už to ani nepočítá. Jediné, co ví, že by s tím měla začít něco dělat. Nechce zatím brát žádné prášky, ale nedávno si koupila přípravek se směsí bylinek. Vše bere přesně podle návodu, ale na etiketě slíbený účinek se zatím míjí efektem. A pak má věřit reklamám. Zatímco Dušan vedle ní spokojeně oddechuje, nebála by se říct, že někdy řeže jako poleno, ona jen tak leží a kouká do tmy. Hlavou se jí honí vzpomínky na dětství, na každodenní kolotoč v práci, plánuje, co podniknou s Dušanem o víkendu. Kéž by tak uměla alespoň na chvíli vypnout. Mít ten kouzelný knoflík, který by ji zbavil všech myšlenek a dovolil snům vstoupit do její hlavy. Když se zadívá na Dušana spícího vedle sebe, tak trochu mu závidí. Vlastně ta malá sobecká závist přetrvává každý večer, kdy on po milování spokojeně usne a ona zase zůstává sama se svými myšlenkami jako dnes.

Tiše jako pěna ze sebe sundává peřinu. Dala jí název – lavina. Dušan ji miluje a ona ji tiše trpí. Je nepoddajná, nedá se do ní pořádně zachumlat, ale v jeho studeném domě je za ni ráda. Nasazuje si teplé bačkory a jde snít do kuchyně. Stejně by se jen převalovala a tady si alespoň může uvařit čaj a přemýšlet. Je jen ona a ticho, které je občas přerušené hukotem aut zvenčí. Sedí u stolu, prsty si pohrává s cípem záclony a pozoruje hvězdy na obloze. Kdyby tak jedna spadla a mohla jí splnit přání. Co by to asi bylo? Dlouho nemusí přemýšlet. Už dávno to ví. Vrátila by se zpět do dětství a pak do dospělosti. Spoustu věcí by v ní změnila, ale byl by to stejný život, jaký vede dnes? Možná by ani nepoznala Dušana, a to by určitě nechtěla. Přestože jsou oficiálně přátelé již tři roky a tráví spolu dny v týdnu a o víkendu, mají každý svou domácnost. Zatím jim to tak vyhovuje a co bude dál? O budoucnu nepřemýšlí. Žije dneškem, zítřkem a každý den má pro ni další novou výzvu. Vychutnává si každičký okamžik, kdy jsou spolu. Vlastně se nikdy o společném bydlení nebavili. Toto téma je pro ně zatím tabu a ona to tak nechává tiše plynout. Mají oba rozdílný vkus na bydlení a oběma zatím vyhovuje to jejich zázemí. A jestli své životy někdy skloubí dohromady se vším všudy? To už ponechá náhodě a osudu.

Na léta předškolního věku si už moc nevzpomíná. Jediné, co jí navždy utkvělo v paměti, byl okamžik, kdy ji máma poprvé odvedla do školky. Úplně přesně vidí před sebou tu dlouhou chodbu, kterou se muselo projít, a pak dlouhé schody nahoru. Vypadaly jako schody do nebe plné usměvavých andělů. Pro děti to ale byl začátek nové kapitoly života. Matně si vzpomněla, že ty vždy ještě nějak zvládla, ale na posledním schodu se otočila a úprkem se řítila zpět dolů… do maminčiny teplé a hřejivé náruče a vydávala ze sebe srdcervoucí slova: „Maminko, nechoď pryč!“ A tehdy jí to už mělo dojít, že život nikdy nebude procházka růžovou zahradou. V té své malé dětské dušičce si neuvědomovala, jaká traumata prožívají všechny mámy, které vedou své ratolesti poprvé do školky. Až jako mámě jí to konečně došlo, že větší smutek a bouřící se city prožívají více ony než jejich děti. Ty se z toho totiž brzy otřepou a slzičky smutku oschnou, ale pro nás, pro mámy, jsou to okamžiky, na které se jen tak nezapomíná. Kráčíme do práce, zadržujeme vlastní slzy a úpěnlivě myslíme na to naše zlatíčko, jak to zvládne. Po celou dobu od narození je s námi v těsné blízkosti, žije s námi ve vzájemné symbióze, tulí se k nám, mazlí se s námi a najednou nás život rozdělí a pomyslnou pupeční šňůru chce odtrhnout. Tento okamžik muži nikdy nepochopí.

Alenu napadla skvělá myšlenka. Proč si sakra pořád musíme hrát na hrdinky a nemůžeme trochu těch krásných starostí přenechat našim drahým polovičkám? Přesto se v jejím životě vyskytly chvíle, které by za nic na světě s nikým neměnila. S Dušanem žádné společné děti nemají. Poznali se v době, kdy už každý měl za sebou nevydařené vztahy, ale hlavně oba už věděli, co od života chtějí a mohou očekávat. V jejich případě už mohou jen čekat na vnoučata. Pravdou zkrátka je, že budeme raději trpět, polykat slzy, ale dětské vzpomínky zůstanou nadále jenom nám. Člověk někdy musí být trošku sobecký a sama ví, že kdyby teď Dušan seděl vedle ní a uměl číst v jejích myšlenkách, dal by jí za pravdu. Děti by mužům takové slzy neprolévaly, ale co naplat. Chceme s nimi prožívat úplně vše – první slova, vrtkavé krůčky, jejich první lásky, prohry i zklamání a pak na svých bedrech nést nejen starosti své, ale i jejich. Alena to tak ve svém životě určitě má. Vědomě trpí a pláče se svými ratolestmi. Co ona se nabrečela vteřin, minut a hodin, když své dcery odváděla do školky, pak s vyplazeným jazykem běžela na autobus a cestou do práce přemýšlela, co dělají. Trýznila se úplně zbytečně, protože jim se dařilo naprosto skvěle. Bavily se, hrály si, aby… jednou mohly vzpomínat stejně jako teď ona… na léta věčného klidu a nicnedělání. Letmo koukla na hodiny. Bylo něco málo po půlnoci, ale toužebný spánek se pořád nedostavoval.

„Co tady zase blbneš, proč nejdeš spát? Držíš zase tu svou černou hodinku?“ vyšlo ze tmy.

Alena strachy nadskočila. Málem by se v ní krve nedořezal. „To nemůžeš alespoň dělat trochu kravál, když se jdeš napít?“

„No promiň, nebudu tě rušit z tvé noční siesty. Až budeš vyvolávat duchy, přijď pro mě. Mohla by to být pěkná sranda.“

Alena jen protočila oči na Dušanův nejapný žert a snažila se znovu vpravit do myšlenek, ze kterých ji nečekaně vyrušil. Jenomže ty už byly nenávratně pryč. Snažila se zavřít oči, ponořit se do ticha a uchopit je v síti hebkých pavučin. Na malý okamžik se jí to přece jen podařilo.

Vdávala se

Je 8. srpen 1992. Už v brzkých ranních hodinách je zem rozpálená a jasně zářící slunce na obloze dává předzvěst tomu, že bude opět další perný den. Alena to vidí jako dnes. V bytě je jako ve výhni. Už několik dní a týdnů je snad nejteplejší léto za poslední roky, které doposud zažila. V šatech si připadala jako ve svěrací kazajce, pot jí stékal po zádech a punčochy si na sebe tenkrát raději už vůbec nebrala. O malování ani nemluvě. Jelikož byla hezky opálená, lehce si nanesla na obličej tvářenku, na oči zvolila raději voděodolnou řasenku a rty jen zlehka přetřela svou oblíbenou růžovou rtěnkou. Přestože bylo teprve sedm ráno, bylo vedro jako na Sahaře. Cukroví, které pekli minulý týden, ani nebyli schopni odvézt domů, jak se roztékalo na plechu. Byli nuceni ho nechat u cukrářky ve sklepě a přijet si pro něj až další den brzy ráno. V jejím životě nastal okamžik, na který se těší snad každý z nás.

Během celé oslavy se vypila jedna láhev slivovice a pak už teklo proudem jen pivo. A s odstupem času mohla i říct, že máma vybrala skvělé místo na oslavu. Vedle restaurace byla veliká kašna s vodou. Všechny děti v ní byly celý den naložené a dospělí jim záviděli, že tam mohou být úplně nahaté. Oni si mohli jen stěží smočit nohy. O Dušanovi tenkrát neměla ještě ani potuchy.

Vzala si svého spolužáka z gymnázia. Paradoxem bylo i to, že během jejich čtyřletého studia se bavili jen na „kamarádské“ úrovni a jiskra mezi nimi přeskočila až za několik let, kdy již oba studovali na vysoké škole, ale v rozdílných městech. Tenkrát jim nahrál osud, že oba odjeli na Silvestra na chatu svých bývalých spolužáků. Tímto dnem pro ni začaly krásné chvilky, až do jednoho osudného okamžiku.

Alena se najednou přistihla, že se jí myšlenky začínají rozplývat v jeden nedefinovatelný obraz. Že by se konečně dostavil spánek? Poslala vzdušný polibek zářícím hvězdám na obloze a potichounku jako myška se odebrala do ložnice. Letmo políbila Dušana na tvář, vdechla jeho vůni, překulila se na bok a pomalu se začala propadat do spánku. Zítra ve svých vzpomínkách bude pokračovat. Vždyť je teprve na samotném začátku. Ještě, než se jí podařilo usnout, se jí vybavila myšlenka, jak jako každá malá holka snila o tom, že si jednou vezme svého vytouženého prince z pohádky, bude s ním mít děti a společně zestárnou. Náhle si uvědomila, že jenom tato pouhá představa vyloudila na její tváři nepatrný úsměv. Pak už raději zahnala všechny vzpomínky. Byla si totiž naprosto jistá, že by ve svých úvahách pokračovala. Zítra ji čeká náročný den. Alespoň na chvíli se potřebuje ponořit do říše snů.

„Dobrou, lásko,“ zašeptala do tmy Dušanovi a přivřela víčka.

V 5 ráno se rozezvučel budík. Řval jako šílený, kohout z protějšího domu volal jako na poplach a Aleně se nechtělo z postele. Připadala si celá rozlámaná a návštěvu koupelny raději ještě na chvíli odložila. Nechtěla se leknout vlastního pohledu do zrcadla. Jak dlouho vlastně spala? Sama neví, ale nebylo to více než čtyři hodiny. Vůbec nechtěla myslet na to, jak zvládne dnešní kolotoč v práci s jasnou myslí a s udrženými víčky. Dušan ji lehce políbil na tvář a dlouze se na ni podíval. Jako první ji napadlo, že je opravdu něco špatně. Že by vážně raději dnes poprvé minula koupelnu velikým obloukem? Záhy jí řekl větu, která v ní rezonovala ještě celý den. Prý má dnes její obličej barvu právě seschlého pomeranče. Jediné, na co se v tu chvíli zmohla, byla otázka, jestli je více oranžový, nebo seschlý. Chtěla praštit Dušana prvním polštářem, který měla po ruce, ale nestihla to. Znal ji už natolik, že dokázal vycítit, na co myslí, a byl rychlejší než ona. Začala polštářová bitva, taková, jakou kdysi hrávala s bráchou, když ještě byli malí. Jednou mámě tak zničili polštář, že se peří nad nimi vznášelo jako bílé obláčky. Měli nesmírnou chuť se jich dotknout, ale v posledním okamžiku, kdy už byly na dosah ruky, se stejně rozplynuly. Dušan bitvu vyhrál, ale ranní kafe stihnul jenom on. Stačila se jen rychle nalíčit, pobrat nějakou snídani do kabelky a už startovala „stařenku“, jak říkala svému autíčku. Má už nějaké ty roky za sebou, ale pořád jezdí skvěle.

Miluje Dušana za to, že ji dokáže rozesmát, i když je jí strašně smutno. Pokaždé vymyslí nebo řekne takovou pitomost, že neví, zda se má začít smát, nebo vážně brečet. Při cestě do práce se přistihla, že přemýšlí o dnešní noci. Tak se ponořila do myšlenek, že zapomněla odbočit, a to zná cestu skoro nazpaměť. Přistihuje se, že kdyby to bylo jen na chvíli možné, chtěla by vrátit zpět čas a znovu snít. Třeba se jí to večer zase povede.

Ale stejně dnes nechápe, že si tenkrát ničeho nevšimla. Myslela si, že bude spokojeně žít se svým princem z gymnázia, a ono to nějak nedopadlo. Už před svatbou se začal více stýkat s její kamarádkou. Dodnes vlastně neví, proč si ho tenkrát vzala. Že by měla strach, že vše končí a že už nikoho nenajde, nebo snad proto, že jen nedokázala tehdy říct svým rodičům, že cukroví a koláče jsou sice napečené, ale že to v z d á v á? Nic takového neudělala, protože jí jich bylo líto. Věděla, kolik energie a úsilí do všeho vložili, a ona by jim to vše najednou vzala. Nedokázala to, i když dnes by reagovala úplně jinak. S onou vdanou paní to tenkrát nakonec ukončil a svatba byla. Plamínek krásné lásky začal pomalu vyhasínat v době, kdy její muž hrával po večerech internetové šipky se svou, tehdy novou, údajně „kamarádkou“. Alena se řadí mezi skřivany, kterým nedělá problém ranní vstávání, ale její muž byl jejím pravým opakem. Byl sova jako z pohádky vystřižená. K práci usedal v pozdních hodinách, kdy ona už měla půlnoc, a možná i proto si ničeho nevšimla. Nahrával jí totiž fakt, že ona kamarádka bydlela v Pardubicích. Snad i proto ji později začala označovat jako „pernikářku“. Dnes jí toto oslovení přijde prozaické, ale v tehdejší době jí nahánělo hrůzu. A protože si nadále žila poklidný život s Eliškou (narodila se rok po svatbě), tak si ani nevšimla, že on už žije v jiném světě. Dokonce tehdy přistoupila na jeho přání, že s pernikářčinou rodinou stráví společný týdenní pobyt o jarních prázdninách na horách. Pernikářka měla jednu dceru přibližně stejně starou, jako byla ta jejich. Týden si užili se vším všudy. Lyžovali, večer hráli společenské hry, a jak jí pak postupem času došlo, užívali si všichni – kromě ní. Nejvíce si to patrně užil její manžel, který se vracel do pokoje pozdě v noci, a poslední den ani to ne. Po jejich návratu domů byl jako vyměněný a duchem naprosto nepřítomen, asi ještě někde na horách.