Pomoc dětské duši

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Alena Večeřová Procházková

Pomoc dětské duši – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Evičce, Kubovi a Kryštofovi

Poděkování

Mé rodině, mým klientům a pacientům a jejich rodinám, a také kolegům starším i mladším, kteří jsou mými velkými učiteli a spolupracovníky. Uváděné mikropříběhy mají změněná jména aktérů a další reálie. Některé příběhy jsou extraktem šablonovitě se opakujících příběhů z vlastní praxe a ze setkání s kolegy.

Moje dcera a ti druzí

Milí čtenáři, kývla jsem na možnost týkající se psaní knížky pro mládež a jejich rodiče v době, kdy jsme s dcerou procházely těžkým obdobím, které ještě zdaleka není u konce. Řekněme, že to je knížka, kterou jsem si sama potřebovala přečíst před rokem nebo dvěma lety, a nejspíš bych ji pro sebe koupila, kdyby byla napsaná. Našla jsem i u sebe doma knihu „Dítě v nesnázích“ autorů Juliana Elliotta a Maurice Placea, a pak jsem zjistila, že vyšla už hodně dávno před dceřiným narozením, v roce 2002, což je opravdu dost let na to, co se v této oblasti objevilo nového a čemu čelíme o dvacet let později.

Knížku tedy píšu dílem pro sebe a dílem pro ostatní rodiče jako pomůcku. Také jsem uvažovala, zda mám vůbec právo něco takového psát, když jako matka určitě nejsem perfektní. A na náš příběh posledních pěti let se dá jistě pohlížet tak, že to absolutně nezvládáme.

Jak si má rodič přeložit a vnímat rozhovor typu: „Je mi špatně.“ „Jak je ti špatně?“ „Já nevím.“ „Od žaludku?“ „Taky, psychicky, nechte mě bejt!“ Od téhle doby jsme ušly dlouhou cestu a to mi dává naději, že se to ještě zlepší. Dnes, po pěti letech trápení na obou stranách, se věci mění, děti vyzrávají, dcera se vyjadřuje srozumitelněji, ale potíže má pořád. Nicméně, zatím žijeme. Přitom chodíme do školy, do práce, udržujeme vztahy a jdeme dál, vyvíjíme se, a já pevně doufám v další dobrý vývoj.

Pomoc! Nevíme kudy kam

Tato kniha vzniká z potřeby pomoci rodičům i dalším blízkým dětí, dospívajících i mladých dospělých v současné turbulentní a obtížné době. V posledních dvou letech jsme prošli v rámci pandemie a protipandemických opatření stavem, kdy jsme neměli ani slova, kterými bychom popsali naše pocity, ani mechanizmy, jak vše zvládat. Učili jsme se za pochodu a opatření z doby španělské chřipky, která se stala určitou srovnávací zkušeností, už byla zastaralá a ne zcela použitelná. Jak sami sebe podpořit a zpevnit, a být dobře oporou i partnerům a dětem? To byla otázka, která se objevovala stále častěji.

A nebyla to jen pandemie, dnešní děti už před ní čelily výzvám, které jsou pro většinu nás rodičů nepřehledné a neznámé. Puberťák se chce navíc těmto výzvám postavit sám, případně vše konzultuje s vrstevníky, což je dáno věkem a přirozenou potřebou dělat si věci po svém. K rodičům se tato témata dostanou, až když hrozí nebo už nastal průšvih. Jsme proto vždy krok za dítětem, víme méně než ono, dítě je dávno informované z internetu a sociálních sítí. Naše dětství a puberty byly jiné a my nemáme zažité mechanizmy, jak se v dané situaci adekvátně chovat.

Dítě snadno propadne pocitu, který je s pubertou spojován odedávna: „Nikdo mi nerozumí, nikdo mě nechápe, nikomu na mě nezáleží.“ Podle mých osobních a profesních zkušeností to trvá zhruba do věku šestnácti až osmnácti let, než u mladistvých dozraje schopnost dát příběhům a pocitům slova tak, aby mohli srozumitelně a výpravně své pocity popsat, jinak než na úrovni „je mi špatně“. Do té doby jsou prožitky často sdělovány jen nepřímo, chováním, a dítě samotné nemá slova ani pro sebe. A když je pod tlakem, aby se vyjádřilo, upadá často do bezmoci nebo zuřivosti.

Když se pak podle výše popsaného (nikdo mi nerozumí, atd.) důsledně chová, mají tato prohlášení ráz tzv. sebenaplňujícího proroctví. Postupně tak může odehnat i lidi, kteří jsou vstřícně naladění. Dítě zůstává osamělé a zamčené v NE. Odtud je už jen krok k prožitkům marnosti, smutku a osamělosti, které se mohou rozvinout až v depresi a sebepoškozování, případně v sebevražedný pokus. V posledních dvou letech zažíváme v rámci praxí dětské i dospělé psychiatrie nekončící příval nových dětských a dospívajících pacientů.

V seminářích, kde učím v rámci krizové intervence, je suverénně nejčastěji opakovanou otázkou: „Kde je hranice mezi duševní poruchou a krizí?“ Z toho, co zažívám ve své klinické praxi, je navíc zřejmé, že adolescence začíná dříve a trvá déle, než se dítě vynoří do dospělosti. V knize bych se chtěla věnovat období adolescence z neurovývojového a bio-psycho-sociálního pohledu. A také tomu, jak dospívajícího dobře doprovázet – a zároveň se u toho sami jako rodiče nezbláznit.

1. Velká jízda dětstvím

„Nejlepším ukazatelem jistoty připoutání dítěte není to, co se stalo jeho rodičům jako dětem, ale spíše to, jak jeho rodiče svoje zážitky z dětství zpracovali.“

Dan Siegel, psych ia tr

Žijeme ve vztazích. Ať se nám to líbí, nebo ne

Schopnost tvořit vztahy je lidem vrozená. Máme schopnost takzvaného připoutávacího chování, attachmentu. Jsme vztahové bytosti a příroda nás vybavila podvědomými způsoby, jak navázat vztah s druhým člověkem. Miminko má způsoby, jak vyvolat v druhém člověku pečující chování, jak jej rozněžnit. Vzpomeňme na nevinný pohled či bezděčný bezzubý úsměv. U většiny lidí vyvolá touhu dítě pochovat a o miminko pečovat. Miminka jsou tedy přírodou vybavená k tomu, aby u dospělých našla ochranu před ohrožením, bezpečí a péči a emoční teplo.

Hlavně maminky jsou na své miminko vyladěné už z doby těhotenství, a v průběhu porodu se přímo zaplaví hormony, které vytvoří pocity nekonečné lásky a souznění. Tím se vytváří vazba, bonding a později připoutání, attachment, které dítěti umožňuje dostávat a přijímat rodičovskou péči a postupně se vyvíjet a stávat se samo sebou, svébytným člověkem. Rodič tedy působí jako zdroj klidu, útěchy, péče a emoční stabilizace. Tzv. dost dobrý rodič je, aspoň většinou, v psychické pohodě a má dostatek energie být dítěti ne pořád, ale většinou emočně i fyzicky k dispozici. Zážitky z blízkých vztahů v raném dětství nastavují celoživotně způsob navazování a udržování klíčových vztahů, milostných i pracovních.

Dávejte dítěti najevo, že jste tu pro něj. Bude se cítit bezpečně

Vztahová vazba je tak naší psychikou používána jako předloha, šablona nebo vzorec, podle kterého máme tendenci vyhledávat a nacházet lidi, které pustíme do své blízkosti, navazovat s nimi vztahy, ty udržovat určitým způsobem, a také určitým typickým způsobem takové vztahy ukončovat. Malé dítě vyhledává blízkost svého člověka, používá jej jako rozhlednu, vztahuje ručičky a chce se nosit, na své dospělé se někdy doslova věší a usmívá se, při nepříjemných prožitcích je dává najevo pláčem i křikem. U dospělých to vyvolává obvykle vstřícnou odpověď, nasměrovanou k péči a utišení dítěte. Pečující dospělý pak dítě chová, kolébá, hladí a drobně natřásá či lehounce poplácává po zádíčkách. Patří sem i zahřívání, krmení, povídání a zpívání či broukání. V takovém případě se dítě dozvídá: „Ano, jsem tu pro tebe.“ Tak vzniká tzv. bezpečná vazba.

Dítě potřebuje zažívat bezpečí a to, že ho rodiče vidí, vnímají a vítají na světě takové, jaké je. Poskytnuté bezpečí zmírňuje úzkost z ohrožení a úzkost z toho, že mě nikdo nevidí a tudíž nejsem. Tomuto typu úzkosti se říká anihilační úzkost (úzkost ze zmizení) a někdy se s ní v dospělosti setkáváme u lidí s hraniční poruchou osobnosti.

Typ vztahové vazby souvisí nejen s úspěšností ve vztazích, ale i v práci. Bezpečná vztahová vazba se podle statistik vyskytuje u zhruba padesáti procent populace, úzkostná u dvaceti, ambivalentní u pětadvaceti a dezorganizovaná asi u pěti procent populace.

Do puberty cesta křehká

Jaká bude puberta, záleží i na tom, jaké byly roky před ní. Rodina je, nebo by měla být, bezpečnou základnou a bezpečným přístavem. Dá se říci, že funguje jako hnízdo. A z něj, podobně jako když se ptáci učí létat, jednou vyjdou ven z rodiny do světa i mladí dospělí. Koncept rodiny jako sociální dělohy formulovali a neúnavně rozpracovávají a vyučují zakladatelé libereckého Institutu rodinné terapie Vladislav Chvála a Ludmila Chválová Trapková.

Rodina vzniká z partnerství. Partnerství je živnou půdou pro rodičovství. Rodičovství žije z láskyplného partnerství. Tím, že se narodí dítě, se ve stejnou chvíli „narodí“ i matka a otec (a také babičky a dědečkové). Tehdy se vztah partnerský – vztah získaný, vztah dvou lidí, kteří se našli, proměňuje v takzvaný vztah vrozený, vztah rodičovský a vzniká trojúhelník matka, otec a dítě. Fungující rodina je univerzální jednotka a základ společnosti, dítě v ní dostává vzory chování a seznamuje se s rolemi muže a ženy. V rodině se dítě učí chovat a také dostává vychování – základy seberegulace a komunikace. Učí se říct si o pozornost, o pomoc, poděkovat, pozdravit, počkat, uklidit po sobě, spolupracovat, pomáhat druhým, když potřebují. Co se dítě učí, hned si v rodině (v relativně bezpečném prostředí) i vyzkouší.

Pod vlivem rodiny se vytváří postoje k příbuzným, k sobě samému i ke společnosti obecně. Rodině se nedá uniknout. I když sami rodinu nemáme, víme, máme představu, co je rodina. Rodina a vrozené vztahy na nás vždy působí.

I když nás rodina zklame, pořád pozorujeme ostatní rodiny a nějak se k té naší vztahujeme. I tak, že si třeba řekneme: Takovou rodinu bych nikdy nechtěl… Rodina je důležitým místem pro objevování toho, kdo jsem, pro přijetí pohlavní identity, přijetí toho, že jsem holka nebo kluk, pozorováním, nápodobou, zažíváním obou rodičů. A nejlepší je, když spolu máma a táta dobře vycházejí a navzájem si vztahy s dítětem nekazí.

V rodině dítě dostává základní pracovní model jak uvažovat o sobě a o světě. „Jsem hoden lásky? Vidíš mě? Existuju? Jsi tu pro mě?“ Partnerství může být rozloučeno a zrušeno, manželství rozvedeno, ale rodičovství zůstává. Rodina prochází určitými vývojovými fázemi, které jsou dány vývojem dítěte a především je to dítě, kdo vysílá signály určující přestup do dalších fází.

S narozením dítěte se rodí i matka a otec. I pro ně je všechno nové.

S dalšími sourozenci vznikají další trojúhelníky otec-matka-dítě, protože nový sourozenec má už vlastně trochu jinou matku a trochu jiného otce, ačkoli jsou to ti samí lidé. Oba rodiče jsou změnění věkem i zkušeností předchozího rodičovství. V osobní historii každého člověka tak je důležité, jestli je z více sourozenců a kolikátý v pořadí, zda je syn nebo dcera a zda rodiče byli mladší, starší, nebo už měli za sebou nějakou rodičovskou zkušenost. Co se týče vývoje rodiny, platí pravidlo, že každý se vyvíjí zvlášť, ale zároveň všichni společně.

Matka i otec musí vnímat změněné potřeby dítěte, ale i měnící se potřeby svoje a své vlastní vývojové úkoly. jinak se bude chovat k dítěti dvacetiletá matka, jinak se chová čtyřicetiletá matka tříletého dítěte a jinak se chová k dítěti matka patnáctiletého dítěte, která se třeba sama vyrovnává s klimakteriem a má starosti i sama se sebou. Problém nastává ve chvíli, kdy se matka nebo otec chovají k tříletému dítěti jako k patnáctiletému a naopak.

Když se v rodině něco děje jednomu, děje se to vlastně všem, jinými slovy, změna prožívání u jednoho člena rodiny se projevuje ve všech vztazích a má vliv na všechny ostatní členy.

V období překračování vývojových prahů, které odpovídají jak Komenského sedmiletkám (7–14–21), tak Ericksonovským obdobím tzv. osmi věkům člověka (kojenec – batole – dětství – puberta a dál zhruba po deseti letech), se v rodinách častěji objevují nejrůznější typy stonání, ať už tělesných nebo psychických, a dalších příznaků, jako jsou nevěry, zpronevěry, rozvody a vyhrocené konflikty, předčasná puberta, experimentování s drogami, nemoci apod. Toto vše probíhá často na nevědomé a instinktivní úrovni, kdy členové rodiny o svých aktuálních individuálních vývojových potřebách ani nevědí.

Zmatek na obzoru

Jakmile skončí období oidipovského komplexu a dítě se usadí ve školním kolektivu, zhruba od osmého až desátého roku pozorujeme první, pro rodiče poněkud děsivou proměnu z děťátka v hubaté stvoření, které se prosazuje, odmlouvá a argumentuje, ale hlavně nechce ani poslouchat ani uklízet a pomalu ani chodit na kroužky, které jsme mu do té doby pracně sehnali. Dítě obvykle ještě nějak přemluvíme, přepereme nebo něco slíbíme. V lepším případě jej alespoň nějaký kroužek baví a ten si pak ponechává.

S přechodem na druhý stupeň základní školy nebo na víceletá gymnázia začne být dítě podstatně samostatnější. Najde si svou cestu, jak se nenechat přetěžovat. Když může, s rodiči vyjednává. Když nemůže ve vyjednávání uspět, začne podvádět. Chodí za kroužky, nebo už na rovinu účast na nich odmítá. Děti také obvykle nejpozději s ukončením docházky do školní družiny dostávají mobil, protože jako rodiče potřebujeme vědět, kde jsou, kde se pohybují a jak došly domů. Dítě se díky vývojovým silám obrací k vrstevníkům a do popředí se dostávají mobily, jejich nabídka a sociální sítě.

Na straně rodičů stárne i partnerský vztah. Jak nezapomenutelným způsobem prohlásila jedna moje spolužačka ze základní školy, a nikdy ji nepřestanu citovat, tak „nejhorších je prvních patnáct let manželství“; pak už se dokonale známe a víme přesně, jak to ten druhý má, co si myslí, co potřebuje, a co mi asi tak odpoví. Je naprosto klíčové, jestli si ti dva, míněno partneři, mají pořád co říct, jestli mají nějaký, alespoň jeden společný zájem, který je drží pohromadě. Nejpozději ve čtrnácti až šestnácti letech nejmladšího dítěte se totiž rodiče musí dohodnout, jestli jim pořád stojí za to spolu být, nebo jestli se jejich cesty rozejdou. Rozvody probíhají ve dvou výrazných vlnách, nejvíce manželství se rozvádí do pěti let od sňatku, a druhá vlna přichází kolem osmnáctého až dvaadvacátého roku trvání manželství. V tomto období dítě opět rozděluje rodiče, prochází totiž tzv. separačními vývojovými křivkami.

V knihách manželů Chválových můžeme tyto křivky najít pod názvem anorektická a bulimická klička. Mezi desátým až třináctým rokem se dítě výrazněji přimyká k matce, volá o její pozornost a péči. U dívek jde o fázi sbližování s ženstvím, odborně o fázi homoerotickou, kdy mámě bere věci, napodobuje její styl malování a potřebuje od matky slyšet, jak je krásná a hodná lásky. Je to období, kdy děti matky více pusinkují, a někdy v tomto období odmítají otce a jejich požadavky. Matky v tomto období opět více než v klidové fázi potřebují mít v otci dětí partnera, který je podporuje a miluje, aby měly zdroje na to sytit pozorností a svou stabilitou děti. Úkolem matky je v tomto období také sdělovat dítěti, že jeho otec je slušný člověk, se kterým stojí za to být.

Jedna z interpretací příčin anorexie u dívek zní: dcery svou vyhladovělostí na vlastním těle zažívají a symbolizují emoční vyhladovění matek v emočně vychladlých partnerstvích. Jinými slovy, matka strádá v emočně vychladlém partnerství a pak nemá dost energie na to, aby emočně živila svoje děti radostnou a klidnou pozorností. Jinou interpretací anorexie je odmítání vývoje směrem k dospělosti, protože rodiče prostě nenabídli dítěti dostatečně pozitivní obraz toho, že je skvělé být dospělým, ve vztahu matek a dcer obraz toho, v čem je dobré být dospělou ženou.

Na otci je v tomto období, aby měl manželku rád, byl jí oporou a vydržel, když jej děti zrovna odmítají. Po tomto období se dítě tzv. odděluje od matky a pozornost dítěte se přesouvá k otci, nastává fáze tzv. bulimické části kličky. V ideální podobě se dívka odpoutává od matky, začíná demonstrativně vařit nebo jíst jiná jídla, nosit jiné šaty, potřebuje slyšet tentokrát už od táty, jak jí to sluší a jak je chytrá a šikovná a co by měla dělat za školu, na co se hodí. Nabývá ženských tvarů. Bulimičky většinou nebývají hubené, mají normální váhu, ale rituálně se přejídají a potom vyvolávají zvracení, což jim přináší pocit očištění. Dítě potřebuje pro změnu slyšet od táty, že máma je slušná a fajn ženská, s níž je dobře být. U chlapců to probíhá podobně, jen fáze s matkou je heteroerotická, tehdy chlapec začíná vidět a vnímat svou mámu jako erotický objekt a zkoumá, zda je pěkná, jestli jí to sluší a učí se, jak flirtovat.

U otce se syn přesouvá do fáze tzv. homoerotické, kdy se v lepším případě může s otcem identifikovat, trochu s ním soutěžit, a úkolem matky je to umožnit a svým způsobem požehnat, a nechat se opustit. Bez toho, že by si matka otce jako svého partnera vážila a dítě mu bez obav svěřila, to je možné jen těžko. Poté, co dítě získá od otce ocenění svých schopností a nasměrování do života, si obvykle nalézá partnera a z rodiny se postupně uvolňuje.

Doufám, že při čtení těchto řádek si čtenáři promítají svoje vlastní zážitky z období oddělování od rodičů, a pokud toto téma přednáším na seminářích, obvykle si posluchači uvědomují velmi jasně, kde se jim podpory, požehnání a nasměrování při jejich vlastní separaci nedostalo, protože tam jeden z rodičů nebyl k dispozici fyzicky nebo emočně. Mezi mými klienty je většina těch, kterým se v tomto smyslu nedostalo mateřského nebo otcovského požehnání, separace neproběhla dobře, ale se šrámy na obou stranách.

Pro děti mých klientů je to pak ještě složitější. Tam, kde sami nemáme zážitek dobrého průběhu, máme tzv. slepou nebo nepoužitelnou starou mapu. Nepoužitelnou v případě, že naše oddělování z původní rodiny bylo nějakým způsobem traumatizující, například když otec v deseti letech dítěte tragicky zemře, nebo když chlapec sdělí matce a jejímu partnerovi v šestnácti, že je homosexuální a matka jej vyhodí z domu. Pokud je otec problémový, například alkoholik, a dítě k němu nemůže, takové dítě nemá kam jít. Když navíc babička a děda žijí tři sta kilometrů daleko, může svou dospělost začít předčasně a nebezpečně třeba jako prostitut na Hlavním nádraží v Praze.

Slepou mapu pak máme i ve chvíli, kdy se s vlastními dětmi dostáváme do situace, kterou už nemáme nijak zažitou. Klientka, která sama neměla otce, mi vyprávěla, jak je pro ni těžké být přı́tomná konfliktům manžela a jejich dcery. Netuší, co říct, jak se chovat, jak manžela podržet a dceru usměrnit. Sama totiž vyrostla v rodině silných žen, které žily bez mužů, a o mužích se tradovalo, že jsou to všichni jedna nepoužitelná sebranka, buď předčasně umírají, nebo od rodiny odcházejí. Podobně jako v raném dětství dítě dostává otce od matky, kdy matka ukazuje to něco vousatého a bručícího a říká: „Tohle je tvůj táta“, tak v období separace matka v určitém okamžiku přiznává, že dítě už nezvládá, přestává s dítětem bojovat a vychovávat jej, a předává jej otci se slovy, já už na to nemám, tohle si domluv s tátou. Otec si ale pro dítě musí trochu „sáhnout“, pokud je přítomný, a když si pro dítě tzv. nesáhne a nepřitáhne jej k sobě, dítě se může, obrazně řečeno, ve vývoji zaseknout, zabrzdit a objeví se příznaky vyžadující pomoc a péči třeba i zdravotního nebo sociálního systému. To, co odlišuje jednotlivé osudy a průběhy oddělování od rodičů, je právě styl vztahové vazby, kterou jsme se naučili v raném dětství jako odpověď na otázku „Jsi tu pro mě?“

Kanadský psychiatr Gábor Maté ve své knize Roztěkaná mysl pracuje i s myšlenkou, že je to právě přílišná, mnohočetná a neustálá stimulace dětské mysli, která může stát za vznikem nejrůznějších poruch a později i za vznikem některých narcistických rysů osobnosti.

Ema (19 let) vyrůstala v rodině s úzkostnou matkou a do sebe zahleděným otcem, který si hodně zakládal na práci a trávil v ní mnoho času, přetěžoval se. Na psychoterapii přišla sama, když jí to doporučil psychoterapeut její matky. Důvodem byly stavy „breku“. Ema se dostala na vysokou školu, bydlela ve sdíleném bytě, měla přítele a terapii vítala, protože se nebyla schopná ovládat a měla pocit, že svým brekem obtěžuje svoje spolubydlící i přítele. Kde můžou být příčiny? Ema vyrostla v „normální“ rodině, má mámu i tátu, rodiče se nerozvedli, má mladší sestru. Její dětství bylo také „normální“, oba rodiče pracovali, na víkendy a prázdniny jezdili k oběma prarodičům, v létě na dovolenou, taky jezdila na tábory. Doma nebyl alkohol, domácí násilí, ani tělesné tresty.

Ale! Matka byla vždy na vše sama, otec měl psa, o toho jej bavilo se starat, nebo práci a svoje sporty. Matka nebyla sobecká, ale taková „svá“, v něčem pomalejší. I v zaměstnání vše dělala pomaleji a z tohoto důvodu tam nebyla oblíbená. Ale na druhé straně byla společenská a měla hodně známých. Všechno chtěla dělat pořádně, proto to dělala pomalu a pak byla vyčerpaná. Mimo jiné hodně uklízela, byla v tomto směru až úzkostlivá, zároveň hromadila věci a pak nebyla schopná udržet vše čisté. To u ní způsobovalo napětí a nervozitu.

Podobala se v tom své matce, Emině babičce, která byla také velmi čistotná a věnovala se domácnosti. V minulosti měla Emina maminka různé zájmy a navštěvovala kroužky, ale později se začala bát a přestala se jich zúčastňovat, prý kvůli sestře, aby domů nezavlekla nějaké nemoci. Matčina přehnaná obava a péče dopadala v tu dobu hlavně na o sedm let mladší Eminu sestru, která je dodnes bojácná a nesamostatná. I matka dnes pracuje jen na poloviční úvazek a léčí se s úzkostmi.

Matka Emu hojně využívala v péči o sestru. Od doby, kdy šla sestra do školky, to bylo Emě asi deset, jí začala svěřovat nejrůznější domácí práce. Dělávala sestře svačiny i večeře, nebo přemývala nádobí, třeba i třikrát, aby to bylo pro matku dost dobré. Také sekala zahradu, vařila, uklízela, vyzvedávala sestru ze školky. Když byla sestra nemocná, rodiče nechávali Emu doma, aby ji hlídala, a nepouštěli ji do školy, ani když například psali testy. Byla z toho všeho naštvaná a vyčerpaná.

Otci vadilo, že s ním Ema nemluví, že se mu nesvěřuje. Protože neměl kamarády, vyléval si emoční napětí na ní. Vynadal jí i za to, když nepozdravila dost nahlas. K tomu rád mluvil o sobě a toužil po pozornosti. Když odešla Ema na střední školu, kam začala dojíždět, už neměla na sestru, které bylo tehdy osm let, tolik času. Ema od patnácti let vedla s otcem neustálý konflikt, hádali se několikrát týdně. Otec někdy hledal příčiny, proč je začít, provokoval, kritizoval, nebo byl přepracovaný.

Když bylo sestře deset, byla už Ema bezradná a nakonec se svěřila kamarádům. Otec ji obviňoval, že je příčinou všeho neštěstí. Co tím myslel, ona vlastně dodnes neví. Když chtěla jít do kina, musela to hlásit se čtrnáctidenním předstihem. Bylo jí tehdy už osmnáct. Nakonec se přestěhovala na internát. I to si musela vybojovat. V té době řekla rodičům věci, na které není pyšná.

Na internátu žila ale jen chvíli, pak se přestěhovala s kamarádkou do garsonky. Peníze na půlku nájmu dostávala od rodičů, na zbytek si vydělávala na brigádách. Poslední dva roky na střední škole se jí zhoršil prospěch a přestala si věřit. Nakonec ale na vysokou školu přijatá byla. V té době začala pandemie. Dál žila ve sdíleném bydlení a našla si přítele. Otec se bál nákazy a nepouštěl ji domů. V té době se se situace zhoršila i mezi rodiči. Otec ve strachu z nemoci, jako pacient s vysokým tlakem se bál, že by pro něj koronavirus představoval velké riziko, zakázal chodit matce do práce. Když nakonec přijela Ema v takové situaci domů, zjistila, že už je tam jen jako návštěva. Z jejího pokojíčku se stal sklad odložených věcí.

Od té doby je smutná a plačtivá, stýská se jí, protože přišla o domov. Ostatní jedou na víkend domů a ona nemůže, nemá domov. Sama se nyní přistihla, jak sedává na posteli a jen kouká doblba a nechce nic dělat. Náhradní rodinu našla u svého přítele, kde je vítaná a pobývá tu často.

V takovém rozpoložení přišla Ema na terapii. Popsala pocity vyplývající ze ztráty domova, doslova jako by ztratila kořeny, z nichž bereme výživu pro náš další život, když jsme děti. Jeden známý citát říká, že v rodině mají děti získat kořeny a křídla. Ema neměla ani jedno. V takové situaci se objevuje osamělost, bezradnost, plačtivost, ztráta vůle i motivace. Z našich rozhovorů vyplynulo, že k matce měla vztah vždy silný a dobrý, později až ochranitelský. Dětství bylo z Emina pohledu pěkné, také se zapojovaly babičky. Objevovaly se ale signály, že si Ema vytvořila k matce úzkostnou vazbu a byla jí k dispozici jako její pravá ruka. Po narození sestry se rodinná konstelace změnila. U matky se zvýraznily úzkosti, otec začal být více panovačný. V pozdějších sezeních jsem se dozvěděla, že otci strašně vadilo, že matka se s úzkostmi léčí, označoval ji jako „kripla“, žárlil na jejího psychologa, matka nesměla brát antidepresiva.

Když jsem Emino vyprávění poslouchala uchem psychiatra, říkala jsem si, že u mámy se možná jedná o nějakou poruchu ze spektra obsedantně kompulzivních poruch spojenou s nutkavým uklízením, čištěním a strachem z nemocí. A u jejího otce o nějaké narcistické rysy. To, že se dají dohromady úzkostný člověk a narcistický člověk, bývá dost časté. Narcistický člověk je pro úzkostného přitažlivý svou sebejistotou a schopností dominovat, úzkostný se zpočátku hřeje ve světle narcisových očí a rád se nechá trochu řídit, později se už podřizovat musí.

Když Ema popisovala svoje dětství mezi desátým a patnáctým rokem, mluvila hlavně o tom, jak byla k dispozici mámě – povšimněte si souvislostí s příchylností k matce v rámci „anorektické kličky“. Ema neměla anorexii, ale dělala všechno pro to, aby maminka byla co nejvíce v pořádku, aby jí ulevila. Ema mámu potřebovala, potřebovala její ocenění, a to, že byla matce k dispozici, nikdy nevnímala jako využívání, ale jako vyznamenání. Později mi řekla, že na sebe byla v podstatě hrdá, kolik toho zvládne a jak je samostatná. Máma ji sice neoceňovala, ale to, že jí vůbec úkoly svěřovala, bylo pro Emu vyznamenání a taky jí to umožňovalo jasně vládnout sestře. Tou malou a úzkostnou holčičkou trochu pohrdala.

Ve chvíli, kdy Ema ve vyprávění došla k patnáctému roku, se najednou změnil úhel pohledu a v centru zájmu stanul otec. Ema začala dojíždět a už neměla na domácnost tolik času, taky měla více povinností do školy. Otec začal na Emu útočit a označovat ji jako příčinu všeho rodinného neštěstí. Ema se doma stala obětním beránkem. Matka byla unavená a Emu nechránila, otci nikdy nedala stopku, žádnou hranici, dcery se nezastala. Ema prožívala silný stres a to vedlo k tomu, že se z domova pokusila uniknout a také unikla.

Od šestnácti let pracovala a vydělávala si tolik, aby zaplatila půlku nájmu a všechny svoje potřeby, cestovné, šaty, telefon, a k tomu studovala střední školu. To je příklad předčasné separace z rodiny, za kterou Ema platí vysokou cenu ve formě vyčerpání. Zhoršila se ve škole, přestala si věřit, že by mohla mít na vysokou školu. Přesto je v ní síla adolescentního vzdoru a navzdory otcovým zlým řečem zkouší přijímačky. Otec by ji nejradši po maturitě viděl zpátky doma, aby zase pracovala v domácnosti místo matky. a ideálně k tomu chodila do práce a přispívala na nájem. Spouštěcím momentem pro to, aby vyhledala pomoc, ale bylo zrušení jejího pokoje u rodičů. Tedy ztráta domova. Domov je pojem, který funguje podobně jako rodina. I když ho nemáme, nějak víme, co by to mělo znamenat, a máme aspoň představu, jak bychom se na takovém místě měli cítit.

Když jsem se nad Emou zamýšlela jako terapeutka, uvědomila jsem si, že Ema nejenže nedostala otcovské požehnání, ale ani požehnání matčino. Ke mně přišla málo upravená dívka, která na sobě měla oblečení vhodné spíš do lesa než do města, zcela nevědomá si své krásy a jemnosti svých rysů. Mluvila hodně tiše, bázlivě, hodně plakala, neustále se omlouvala. Uvědomovala jsem si, že pro Emu bude důležité, abych pro ni byla také modelem ženy, která se o sebe stará a ze života má radost, nejen vřelou a vstřícnou průvodkyní její situací. A že je taky důležité, abych měla v pracovně trošičku nepořádek.

V první fázi jsem se tedy soustředila na vybudování pracovního vztahu s Emou, na získání důvěry. Důvěra je něco velmi křehkého, co klient terapeutovi dává a svěřuje mu svoje osobní prožitky. Je důležité, aby je terapeut nehodnotil, ale přijímal klienta pokud možno takového, jaký je. V první fázi terapie Ema hodně mluvila o tom, jaká je pro ni změna studovat vysokou, v cizím městě, o brigádě, kde ji ponižovala spolupracovnice, a samozřejmě o mámě. Spíš o svých starostech o to, jak to tam máma zvládá, jak je unavená, o starostech o sestru. Bylo důležité, když si uvědomila, že matka si to trochu dělá sama, že je na otci emočně i finančně závislá, mluvily jsme o úzkostech, o tom, jak se projevují. Uvědomila si, že máma tátovi uhýbá. Že se o sebe nestará jako o ženu. Když se s ní při jedné z návštěv pokusila mluvit, se na ni obořila, že táta to všecko myslí dobře a ať se Ema nad sebou zamyslí. To byl klíčový moment, kdy se na ni Ema poněkud naštvala. Hněv je emoce, která umožňuje separaci, oddělení se.

Ve druhé fázi si Ema postupně začala zase více všímat táty. Zjistila, že tak jak předtím útočil na Emu, nyní útočí na matku i na sestru. Přineslo jí to obrovskou úlevu, pochopila totiž, že to je jeho vnitřní napětí a zuřivost, které nejsou osobní a že nemusí věřit tomu, že ona sama je příčinou všeho neštěstí. Dřív tomu věřila, i když ji to štvalo, a hledala spíš způsoby, jak odčinit svoji nejasnou a domnělou vinu. Řekli bychom si, že i když zvenku bylo zřetelné, co se děje, Emě to došlo až během terapie, našich rozhovorů a jejích „výzkumných“ návštěv doma, kdy začala pozorovat mechanizmy v komunikaci, jejich zákonitosti a dopady na svoje emoce. Oddělila se takto psychologicky i od otce a to byl další klíčový moment v terapii.

Po roce a půl terapie řekla: „Nedovedla jsem si představit, že bych s nimi doma neustále neprožívala emoce a necítila to stejně jako máma, že bych mohla být tak sobecká. Teď už chápu, že postavit se za sebe a vymezit se není sobecké, ale zdravé.“