Skutečné příběhy
se šťastným koncem
Zachráněný koník

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Olivová

Skutečné příběhy se šťastným koncem –
Zachráněný koník – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro všechny, kterým není okolní svět lhostejný.

Díky za to, co pro něj děláte.

Tra b le na do v olené

Hepčí! kýchla Lucka, když ji v nose zašimrala vůně trávy z čerstvě posečené louky, kolem které právě projížděla na kole. Než se stihla vzpamatovat, přišlo druhé kýchnutí, tentokrát ještě silnější než to první. Hepčí! kýchla podruhé a nakrčila nos, ve kterém ji pořád šimralo. „Pšík nechodí nikdy sám, viď, mami?“ usmála se na mamku, která jí právě tohle vždycky říkala. Většinou totiž po prvním kýchnutí následovalo druhé, někdy i třetí a čtvrté.

Tentokrát se ale maminka nezasmála tak jako obvykle. Místo toho se na Lucku zamyšleně podívala.

„Radši zastavíme, než tě to přejde,“ řekla. „Ještě bys mohla nabourat. Víš přece, že když člověk kýchá, nedokáže mít zároveň otevřené oči. Stačí, aby se ti něco přimotalo do cesty…,“ odmlčela se.

Lucka si povzdychla. Někdy se jí zdálo, že je maminka zbytečně starostlivá. Přece jí není pět, dokáže jet na kole, i když u toho občas kýchne. Jako třeťačka se už taky něco najezdila – s kamarády, s prarodiči, ale hlavně s rodiči, kteří ji a jejího staršího bratra Davida rádi brali na víkendové cyklovýlety a dovolené trávili vždycky někde na kole po republice. Stejně jako letos. Právě se totiž proháněli po malebných zvlněných kopcích jižní Moravy.

„Ale, mami, takhle tátu s Davidem nikdy nedojedeme,“ zaškemrala.

Jako vždy jela mužská část rodinného týmu daleko před nimi a na tu dámskou se neohlížela. Jak typické! Davidovi už bylo dvanáct, takže se s tátou nejspíš hecovali, kdo bude v cíli rychleji, a úplně zapomněli, že někde za nimi supí do kopce i mamka s Luckou.

Mamka si nadzvedla přilbu a otřela si zpocené čelo. „No dobře, ale až se zastavíme na oběd, vezmeš si prášek,“ souhlasila nakonec.

„Jasně,“ zasmála se Lucka. Vzhledem k tomu, že odmalička trpěla na nejrůznější alergie, bylo pro ni užívání léků něco úplně normálního. Vždycky měli nějaký balíček doma, nosila je s sebou do školy i na výlety. Stejně jako dnes. Byla pravda, že poslední dobou jich potřebovala o něco víc než dřív, ale nepřikládala tomu žádný velký význam. Pylová sezóna byla v plném proudu, což vždycky znamenalo zarudlé oči a plný nos.

Než dojely kluky, kteří na ně čekali před malou restaurací na křižovatce, kýchla Lucka ještě nejmíň dvacetkrát a mamka se na ni přitom pokaždé ustaraně podívala.

„No potěš, ségra, ty vypadáš,“ zašklebil se na ni David, když ji uviděl.

I tatínek se zatvářil starostlivě. „Lucinko, jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jseb,“ zahuhlala s plným nosem Lucka a pak zatroubila do kapesníku tak, že by se za to nemusel stydět ani slon v pražské zoo, ve které se byli podívat na jaře.

Maminka jenom zakroutila hlavou. „No nic, tak dneska neposedíme na zahrádce, ale najíme se v klidu uvnitř, aby se Lucce líp dýchalo,“ rozhodla, zamkla zámek na svém a Lucčině kole a vyrazila do restaurace jako první. Tatínek zamkl zámek na zbylých dvou kolech a vydal se za reptajícím Davidem, kterému se v tak krásný den nechtělo obědvat uvnitř. Když mu ale taťka slíbil, že si k pití může výjimečně objednat Coca-Colu, přestal protestovat a hned šel o dost veseleji.

Vzhledem k Lucčiným zdravotním problémům se rodiče snažili, aby celá rodina žila – a hlavně jedla – co nejzdravěji. Ovoce, zelenina, luštěniny, cereálie – to ano. Salámy, tučné maso, sladkosti – to ne. David i Lucka samozřejmě věděli, že je to tak dobře, ale chuti neporučíš, a tak oba rádi využili každé příležitosti, kdy si mohli dopřát něco nezdravého, ale taaak dobrého.

Třeba jako dnes. Když se jich přišel číšník zeptat, co si dají, objednali si oba sourozenci svorně smažák s hranolky. A samozřejmě s dvojitou dávkou kečupu – ten nesměl chybět!

„Mně se to nechce líbit,“ povzdychla si maminka během oběda asi po desáté při pohledu na Lucku. Ta si hned, jakmile jí číšník přinesl objednané pití – její oblíbený jahodový džus –, vzala svůj prášek a zapila ho, ale alergická reakce jí ustupovala pomalu. Už posmrkala celý balíček papírových kapesníků a právě rozdělávala další. Přitom se hádala s Davidem, jestli je lepší jahodový džus, nebo cola. Ani jeden z nich si tak nevšiml, že rodiče dali hlavy k sobě a něco vážně řešili.

„Máš pravdu,“ přikývl tatínek. „Zdá se, že se to pořád zhoršuje. Co budeme dělat?“ zeptal se šeptem.

„Až se vrátíme z dovolené, zajdu s ní na alergologii. Doktor Čermák si snad bude vědět rady,“ odpověděla taky šeptem maminka. Znovu vrhla starostlivý pohled na Lucku, která právě dojídala svoji porci. „Aspoň že chuť k jídlu ji nepřešla,“ poznamenala úlevně a narovnala se. „Snad to nebude nic vážného,“ dodala s nadějí.

Tahle naděje se ale bohužel brzy ukázala jako lichá.

Šp a tné zprávy

Zbytek dovolené uběhl jako voda – jak už to u dovolených bývá. Stihli navštívit tři hrady a zámky, jednu chráněnou oblast a dvě muzea, najezdit na kolech přes sto padesát kilometrů a dvakrát si zajít na koupaliště. Celou dobu přitom Lucku trápila alergie, takže i když si dovolenou a poznávání nových míst moc užívala, vlastně byla ráda, když po pěti dnech dorazili domů a ona si mohla v klidu zalézt do svého pokoje a odpočívat. Zvlášť potom, co hned po příjezdu absolvovala náročné vyšetření u pana doktora Čermáka. I teď, o dva týdny později, ještě pořád trochu cítila únavu.

Naštěstí měla už od svých šesti let vlastní pokojíček. Předtím sdíleli jeden společný s bráchou, ale ten rodiče tak dlouho otravoval, že přece nemůže bydlet v jednom pokoji s mladší ségrou, až se rozhodli předělat starý pokoj pro hosty na nový dětský pokoj. Moc hostů, kteří by zůstali přes noc, k nim stejně nejezdilo, a když náhodou někdo přijel, rozložili rodiče gauč v obýváku. A tak Lucka dostala svůj vlastní pokojíček, který byl nejhezčí místností v celém bytě – alespoň podle ní.

Byl vymalovaný na světle růžovo, na stěnách visely plakáty pejsků, koček a koní (hlavně koní, protože to byla Lucčina nejoblíbenější zvířata), a uprostřed pokoje stálo malé týpí. Tam se Lucka schovávala, když se zlobila na bráchu, trucovala nebo byla smutná. Anebo unavená. Tak jako teď.