Čínská ruleta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Desmond Shum

Čínská ruleta – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2021 by Desmond Shum

Translation © Jindřich Manďák, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-751-1

ISBN e-knihy 978-80-7601-760-3 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-761-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-762-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Věnováno Hongkongu a Whitney Duan.

Kéž bych našel správná slova; vězte, že jsem se snažil.

Raději mluvit nahlas a zemřít než mlčet a žít.

Fan Čung-jen (989 –1052)

Úvod

Pátého září 2017 zmizela v Pekingu padesátiletá Whitney Duan. Naposledy byla viděna o den dříve ve své prostorné kanceláři v Genesis Beijing, developerském projektu v hodnotě více než 2,5 miliardy dolarů, který spolu se mnou vybudovala. Tam, pohroužená do práce v místech, kam se návštěvníci mohli dostat, když proběhli řadami pracovníků ochranky, pečlivě upravenými zahradami a desítkou druhů italského mramoru, Whitney vymýšlela realitní projekty za další miliardy. A teď byla z ničeho nic pryč.

Jak se to stalo? A kdo je Whitney Duan?

Whitney Duan byla moje žena a obchodní partnerka víc než jedno desetiletí. Pak jsme se rozvedli, ale řadu let jsme těsně a důvěrně spolupracovali a společně jsme se věnovali těm nejodvážnějším projektům. Splnili jsme si společný sen o vytváření velkých věcí v Číně a pro Čínu. Protože jsme pocházeli z chudých poměrů, hnala nás vpřed touha udělat něco se svými životy. Náš vlastní úspěch nás až děsil.

Vybudovali jsme jedno z největších logistických center na světě na hlavním mezinárodním letišti v Pekingu. Navrhli jsme a postavili jeden z nejluxusnějších hotelů a obchodních center v hlavním městě Číny – umístěný na vybraném pásu pozemků poblíž pulzujícího srdce města. Realizovali jsme akciové transakce, které nám vynesly čistý zisk stovek milionů dolarů. Operovali jsme v centru moci Číny, pěstovali známosti s premiéry, vysoce postavenými členy Komunistické strany Číny a jejich rodinnými příslušníky. Radili jsme slibným úředníkům, kteří drželi celou Čínu ve svých rukou. Tlačili jsme na společenské a politické změny, které by z Číny udělaly lepší místo. Věřili jsme, že když si povedeme dobře, můžeme přinést dobro. Podle našich výpočtů se naše čistá aktiva počítala v miliardách.

Jenže ona teď zmizela. Ze svého domova v Anglii se mi podařilo kontaktovat Whitneyinu hospodyni, která mi řekla, že se Whitney toho zářijového dne roku 2017 nevrátila z práce a od té doby se doma neukázala. Jako by se vypařila.

Volal jsem lidem ve společnosti, kterou jsme založili, a dověděl jsem se, že nezmizela jenom Whitney. Dva vyšší úředníci její firmy – společně s jednou asistentkou, která zaskakovala i jako hospodyně – rovněž zmizeli. Já jsem odletěl z Pekingu teprve koncem července a našeho syna jsem nechal na léto s jeho matkou. Hlavou se mi honilo: Zmizel bych i já, kdybych se zdržel v Číně o pár týdnů déle?

K neobjasněným zmizením dochází v Číně, kde má komunistická strana mocenský monopol, pravidelně. Navzdory zákonným zárukám zakotveným v čínské ústavě, straničtí vyšetřovatelé těmito pravidly opovrhují, zadržují kohokoli na základě sebebanálnější záminky na neomezeně dlouhou dobu. V těchto dnech čínští komunističtí agenti dokonce provádějí únosy i v zahraničí, kde se zaměřují na vydavatele novin, podnikatele, knihkupce a disidenty. Slyšeli jste o amerických mimořádných transferech osob podezřelých z terorismu? Tak tohle je čínská verze. Volal jsem Whitneyiným rodičům, ale ti nevěděli nic. Ptal jsem se přátel, vyšších funkcionářů v komunistické hierarchii, kteří jí vděčili za své postavení. Žádný nebyl ochotný za ni intervenovat. Všichni měli velký strach, že je Whitneyin případ stáhne s sebou, a tolik se báli Ústřední disciplinární komise strany, již jsem považoval za instituci, která zadržuje Whitney, že nebyli ochotní poskytnout pomoc.

Čím víc jsem se vyptával, tím víc jsem si uvědomoval, že veškeré vztahy vytvořené mezi těmi, kteří jsou začleněni do stranického systému v Číně, jsou založené na kalkulacích zisků a ztrát. Whitney byla svým přátelům mimořádně užitečná. Zařídila povýšení desítek lidí v rámci Komunistické strany Číny a vlády. Řídila jejich kariéry a trávila s nimi nesčetné hodiny při plánování dalších strategických kroků. Ale teď, když byla v nebezpečí, se k ní najednou nechtěli znát.

Zatímco jsem horečně uvažoval, co dělat, jaký důmyslný postup by přivedl mému synovi zpět matku, která byla nezvěstná, a bývalou manželku, která měla tak zásadní vliv na můj život, myslel jsem na léta trvající řadu neuvěřitelných událostí, které k tomu vedly.

Když Whitney zmizela, její aktiva značně přesahovala to, co si kterýkoli z nás dokázal představit v počátcích našeho vztahu. Tato neobyčejně nadaná žena se v politickém prostředí patriarchální společnosti dnešní Číny připomínajícím ruletu pohybovala s nebývalou obratností, sázejíc s téměř nepředstavitelným úspěchem na spojenectví s rodinou jistého politického titána. Až to jednou skončilo. Chápala čínskou realitu, až ji jednou chápat přestala. Já jsem byl její obchodní partner a manžel. Stoupali jsme do výšin spolu. Tohle je můj a její příběh.

Kapitola první

Soudě podle mého původu, bylo málo důvodů domnívat se, že budu mít něco společného s ekonomickou a politickou mocí v Číně na začátku jedenadvacátého století. Nenarodil jsem se v rodině rudé aristokracie jako potomek vůdců elitní skupiny komunistů, kteří se chopili moci v Číně v roce 1949. Zdaleka ne. Ani moje povaha podle všeho neodpovídala takové úloze.

Narodil jsem se v Šanghaji v listopadu 1968 v rodině, z níž část patřila k těm, kteří byli pronásledováni čínskými komunisty poté, co se dostali k moci, a část nikoli. Podle komunistické doktríny patřila strana mého otce do jedné z „pěti černých kategorií“: statkář, bohatý rolník, kontrarevolucionář, podvratný živel a pravičák. Před komunistickou revolucí v roce 1949 byli moji předkové statkáři. Ještě víc jim přitížilo, že měli příbuzné v zahraničí. Všude jinde ve světě by to byla přednost, ale v Číně padesátých a šedesátých let znamenal hospodářský úspěch a mezinárodní kontakty, že jste, jak říkali komunisté, „krysího původu“. Podřadný status rodiny znemožnil mému otci navštěvovat lepší školy a poznamenal ho záští proti světu, která v něm přetrvala po celý život.

Rodina mého otce patřila k nižší pozemkové nobilitě ze Su-čou, města v deltě řeky Jang-c’-ťiang, které bylo díky svým přepychovým zahradám a malebným kanálům známé jako čínské Benátky. Podle rodinné legendy při postupu komunistických sil v roce 1949 v jejich občanské válce proti Čankajškovi pohřbili příslušníci rodu Šum své cennosti do studny na pozemku rodiny. Půda byla následně komunistickou vládou vyvlastněna a dnes na ní stojí státní nemocnice. Při jednom setkání před lety mi jeden starý příbuzný poskytl velmi přesný popis toho místa a pokoušel se mě přesvědčit, abych rodinný poklad vykopal. Věděl jsem, že čínská vláda považuje všechno pod zemí za státní majetek, a odmítl jsem.

Můj dědeček z otcovy strany byl před revolucí významný právník v Šanghaji. Jak komunisté utužovali své ovládání národa, měl jako mnoho dobře situovaných lidí možnost uprchnout. Ale můj dědeček odmítl představu stát se druhořadým emigrantem. Hongkong, který byl oblíbeným cílem migrantů ze Šanghaje, se v jeho očích nemohl rovnat jeho domovskému městu, tehdy známému jako Paříž Východu. Vzal za bernou minci komunistickou propagandu, že strana bude spolupracovat s příslušníky kapitalistické třídy při budování „Nové Číny“, a rozhodl se zůstat.

Můj otec svému otci nikdy neodpustil toto osudové rozhodnutí a tvrdil, že tato naivní víra ve stranu ho připravila o dětství. V roce 1952 zavřely stranické orgány dědečkovu advokátní kancelář a vystěhovaly celou rodinu včetně dvou bratrů a sestry mého otce z třípodlažního řadového domu v Šanghaji, který dědeček koupil před revolucí za zlaté pruty. Dědeček vzal všechny zpátky do Su-čou. Všechny kromě mého otce, který, tehdy desetiletý, musel zůstat v Šanghaji a dokončit základní školu.

Několik následujících let bylo obtížných. Otec bydlel střídavě u různých příbuzných, živil se zbytky jídla a dělil se o místo ke spaní. Často chodil spát hladový. Jeden ze strýců byl k mému otci obzvlášť laskavý, třebaže revoluce se s ním nemazlila. Před komunistickým převratem byl úspěšným podnikatelem. Komunisté převzali jeho podnik a udělali z něho řidiče rikši v jedné z továren, kterou dříve vlastnil. V takovém jednání byli komunisté mistři, v jednání zaměřeném na zničení toho, čeho si člověk nejvíc cenil – jeho důstojnosti a sebeúcty.

Jako potomek rodiny kapitalistického advokáta v komunistické zemi se můj otec naučil držet se při zemi. Protože se živil sám, stal se houževnatým a naučil se, jak přežít. Ovšem jeho těžkosti jen posílily jeho hněv vůči jeho otci kvůli tomu, že zůstal s rodinou v Číně.

Otec vyrůstal v Šanghaji sám a o hladu, a to v něm vyvolalo obavy z navázání bližších kontaktů se svým okolím. Příčilo se mu být komukoli cokoli dlužen a chtěl se spoléhat jen sám na sebe. Stejný postoj vštěpoval i mně a ještě dnes mám nepříjemný pocit, když se domnívám, že někomu něco dlužím. Až později, když jsem potkal ženu, která se stala mou manželkou, jsem zjistil, jak to může člověka izolovat. Jestliže v běhu života, říkávala Whitney, nejsi nikdy nikomu zavázán, nikdy nebude nikdo zavázán tobě a nikdy si nevytvoříš hlubší vztahy. I když jsem strávil roky ve strachu ze svého otce, nyní v něm vidím osamělou postavu, která bojovala sama proti světu.

Nepříznivý třídní původ mého otce mu znemožnil navštěvovat některou z lepších čínských středních škol. Místo toho ho umístili na pedagogickou školu v Šanghaji s hlavním předmětem čínštinou. Na svou generaci byl vysoký, dobrých stopětaosmdesát centimetrů, a byl hvězdou školního volejbalového týmu. Jeho zatvrzelá píle a atletická postava určitě padly do oka mé matce. Ti dva se potkali na pedagogické škole v roce 1962. I matka vypadala přitažlivě, na Číňanku byla vysoká – přes metr sedmdesát – a rovněž sportovala, věnovala se lehké atletice. V jednotvárném oblečení Maovy éry a zachycení bez jakéhokoli výrazu na tehdejších černobílých snímcích velikosti poštovní známky i tak vytvářejí pohlednou dvojici.

Rodina mé matky měla spojení se zahraničím, ale ona i její příbuzní v Číně se vyhnuli perzekuci. Můj dědeček z matčiny strany pocházel z provincie Kuang-tung poblíž Hongkongu. Jako řada jihočínských rodů se i jeho rodina rozptýlila po světě. Sedm bratrů a sester se vystěhovalo do Indonésie, Hongkongu a Spojených států. Před komunistickou revolucí v roce 1949 matčin otec pendloval mezi Hongkongem a Šanghají a podnikal v obou městech. Jeden čas koncem čtyřicátých let zastupoval firmu při jednáních s představitelem dělnictva z Shanghai Toothpaste Factory Ťiang Ce-minem. Ťiang se nakonec stal v roce 1989 vůdcem komunistické strany a v roce 1993 čínským prezidentem. Když komunisté v roce 1949 ovládli Šanghaj, přestěhovala se rodina mé matky do Hongkongu, ale po roztržce s dědečkem se babička se třemi dětmi včetně mé matky vrátila do Šanghaje. Prarodiče se však nikdy nerozvedli a dědeček až do své smrti babičku podporoval zasíláním peněz do Číny.

Rodina mé matky pod komunistickou vládou netrpěla. Po revoluci roku 1949 Komunistická strana Číny využívala rodin, jako byla matčina, jako zdroje valut a k narušení obchodního embarga, jež za studené války Spojené státy uvalily na Čínu. Strana nazývala tyto rodiny „vlastenečtí zahraniční Číňané“, což byl signál pro úřady uvnitř Číny, aby se chovaly umírněně k těm příbuzným, kteří zůstali doma. V jednu chvíli komunisté požádali mého dědečka, aby vedl hongkongskou pobočku čínským státem vlastněné naftové společnosti China National Petroleum Corporation.

Babička z matčiny strany byla svérázná postava. V mládí byla krasavice, pocházela ze zámožné rodiny z pobřežního města Tchien-ťin, které bylo před komunistickou revolucí obchodním centrem severní Číny. Usídlila se v šanghajském řadovém domě, o nějž tato větev rodiny nikdy nepřišla, vstávala každý den ve čtyři hodiny a prováděla gymnastické cviky v nedalekém parku. Koupila si k snídani šálek sójového mléka a jou-tchiao, smažené kousky z koblihového těsta, a vrátila se domů, kde kouřila – což bylo tehdy u ženy nezvyklé – a vykládala si pasiáns. Díky dědečkovým poukázkám z Hongkongu ani jediný den v životě nepracovala a měla sluhy dokonce i v nejtemnějších dnech kulturní revoluce, kdy byli lidé vzdělaní na Západě vražděni po tisících za zločin příklonu k západním idejím jako věda, demokracie a svoboda. Moje babička vyvázla bez úhony pod záštitou aury svého spojení s „vlasteneckými zahraničními Číňany“.

Babička zůstala skvělá a oblíbená až do pozdního věku. O víkendech jsem k ní moc rád chodil. Sama si mlela sezamová semínka na chutnou pomazánku a předkládala talíře pao-c’ vařené v páře, bochánky velikosti softbalových míčků plněné masem a zeleninou, specialitu svého rodného města Tchien-ťinu.

Moje maminka měla mnohem šťastnější dětství než můj otec. Stejně jako babička, i matka byla společenský typ. Mezi spolužáky byla oblíbená a na svět hleděla pozitivně. Její osobnost byla skoro protipól osobnosti otcovy, zvláště když bylo zapotřebí riskovat. Matka měla riziko ráda; otec se mu vyhýbal. Matka si později vyvinula téměř zázračný instinkt pro investice, což mým rodičům umožnilo využívat vzestupu realitního trhu v Hongkongu i v Šanghaji.

V roce 1965 se mí rodiče, se svolením strany, vzali. Stranické orgány jim přidělily místa učitelů na různých středních školách. Tak se to tehdy dělalo. Strana kontrolovala všechno. Člověk si nemohl zvolit zaměstnání nebo termín svatby. Na střední škole Siang-ming v Šanghaji učil můj otec čínštinu a angličtinu, kterou se naučil z rozhlasových kurzů. Rovněž trénoval dívčí volejbalový tým, který se pravidelně zúčastňoval bojů o mistra Šanghaje. Všechny ty roky se vyplatily, když výbor stranické organizace jmenoval mého otce „vzorným učitelem“.

Matčina škola byla vzdálená od domova hodinu jízdy na kole. Matka učila matematiku a studenti ji milovali. Jednou z příčin byla její pracovitost; tou druhou byla skutečnost, že se dokázala dívat na věci z hlediska jiných lidí. Můj otec uznával jen svůj vlastní názor. Matka byla pružnější. Tato vlastnost se hodila při výuce matematiky, zvláště v prostředí čínské střední školy, kde byly osnovy náročné. Její schopnost vidět problémy z pohledu studentů jí umožňovala přivést je snadněji k řešení. Představovala rovněž umírněný hlas v době, kdy se škola zmítala v politických kampaních a studenti i učitelé se vzájemně napadali kvůli ideologickým prohřeškům. Když byl během kampaně hromadné kritiky vzat na mušku některý student, moje matka se do toho vložila a spor ukončila, než došlo k přílišným násilnostem. Žádný jiný učitel na škole se toho neodvážil. Ale status mé matky jako dcery „vlasteneckých zahraničních Číňanů“ jí do jisté míry pomohl. Bylo to, jako by házela záchranný kruh topícímu se, její studenti jí to nikdy nezapomněli. Dodnes pořádají společná setkání.

Moje matka byla druhé ze tří dětí, vklíněná mezi dva chlapce. Když se mí rodiče vzali, strýcové se jí posmívali, že si vzala muže, který pocházel z jedné z „pěti černých kategorií“. Nikdy nedali mému otci zapomenout, že oni mají vyšší status, že mají víc peněz díky měsíčním příspěvkům od dědečka z Hongkongu. Jeden z mých strýců si z těch peněz koupil první motocykl ve své čtvrti a dával to otci najevo.

Narodil jsem se uprostřed kulturní revoluce. Strana poslala mé rodiče na venkov, aby se učili od rolníků program vymyšlený předsedou Maem, který zničil životy milionů lidí a zavedl čínské hospodářství do propasti. Moji rodiče a já jsme měli štěstí, že jsme nikdy nepřišli o povolení žít v Šanghaji, na rozdíl od stovek tisíc šanghajských obyvatel, kteří byli vystěhováni do čínské verze Sibiře a nikdy se nevrátili. Jejich školy mým rodičům umožnily střídat se na pobytech mezi čínskými rolníky, takže jsem nikdy nebyl úplně sám.

Měl jsem velkou porodní váhu a rychle jsem rostl. Dělal jsem čest svému čínskému jménu Tung, což znamená „pilíř“. Moje výška – dosáhl jsem dvou metrů – a sportovní postava ze mě udělaly mezi mými vrstevníky přirozeného vůdce. Rodiče ve mně vypěstovali lásku ke čtení. Od dětských dnů jsem měl nejlepší sbírku čínských komiksů bájných postav, hrdinů čínské komunistické revoluce a čínské války proti Japonsku. Vyrůstal jsem na příbězích Siao Ka-c’, chlapce, který se chopil zbraně, aby za 2. světové války zabíjel japonské vetřelce, a byl jsem přirozeně vlastenecký – a miloval jsem vyprávění. Parta mých kamarádů se shromažďovala kolem mě a poslouchala příběhy, které vyprávím. Postupně jsem si další vymýšlel. Dodnes si pamatuji, jak jsem si vymyslel žertovné dobrodružství o jeskyni, která se otevřela a pohltila motorizovanou kolonu jednoho čínského generála.

Tyto komiksy plné příběhů o lidech, kteří se obětovali za vlast a komunistickou revoluci, ve mně živily hlubokou lásku k Číně. Určily směr mého dalšího života a krmily mě vírou, že i já bych se měl obětovat budování Číny. Učily mě vidět Čínu jako velikou zemi a věřit v její potenciál.

V Šanghaji jsme žili ve stejném domě, který komunistické úřady vyvlastnily dědečkovi z otcovy strany v roce 1952. Byl to řadový dům v anglickém stylu na Chuaj Chaj Middle Road, hlavním bulváru bývalé francouzské koncese, čtvrti s listnatými stromy, kterou před revolucí z roku 1949 udržovali zaměstnanci z Paříže jako součást francouzského impéria. Komunisté často přikazovali bývalým majitelům bydlet v koutcích svého někdejšího domu, což byla úmyslná taktika k demonstrování moci státu. Byly nám přiděleny dva pokoje v prvním patře. Ve starém obývacím pokoji mého dědečka v přízemí bydlel nějaký lékař se svou rodinou. Doktor studoval před revolucí v Anglii a jeho byt byl přeplněný zahraničními lékařskými časopisy. Nad námi ve druhém patře žila rodina vzdálených příbuzných. Všech deset lidí v domě mělo společnou koupelnu a kuchyň. Za rohem stála jedna z vyhlášených šanghajských pekáren a uličkou se celé hodiny linula vábná vůně čerstvě upečeného chleba.

Moji rodiče spali v manželské posteli v koutě našeho pokoje. Já jsem měl svou postel v druhém koutě. Oddělovala nás skříň se zásuvkami. U mé postele stál stolek s naším vzácným majetkem – rádiem. Otec před ním trávil celé hodiny vsedě na stoličce a učil se anglicky. Když rodiče dole vařili, odložil jsem domácí úkoly a přeladil jsem na pořady o čínských hrdinech minulosti, a svou pozornost jsem dělil rovným dílem mezi vypravěče a případné kroky mých rodičů vystupujících po schodech. Ti chtěli, abych se pilně věnoval učení. Jako mnoho čínských dětí jsem i já byl dítě rodičů s celodenním zaměstnáním. Vracel jsem se domů sám kolem oběda a sám jsem si uvařil. Od útlého věku jsem si připravoval i snídani.

Otec, nespokojený se svým osudem a zahořklý, si svůj hněv vyléval na mně. Zatáhl mě doprostřed pokoje pod chabě svítící papírovou lampu, která visela od stropu na dvou drátech, a nemilosrdně mě zbil opaskem, hřbetem ruky nebo dřevěným pravítkem tvrdým jako kámen. Ve skutečnosti jsem byl vzorné dítě. Patřil jsem k prvním ve třídě, koho přijali do Rudých gard, výběrové mládežnické organizace zřízené Komunistickou stranou Číny. Byl jsem jmenován předsedou třídy a uznáván jako přirozený vůdce. Ale tátovi to bylo jedno. Tloukl mě i tak.

Jednou jsem zapomněl domácí úkol. Čínští učitelé jsou velmi důslední, když přijde na to informovat rodiče o prohřešcích jejich dětí. Toho večera mě otec zmlátil tak, jako by už neměl nastat zítřek. Doktorova manželka zezdola slyšela můj křik, vyšla po schodech nahoru, zaklepala na dveře a tiše požádala mého otce, aby toho nechal. Nechal toho. Mí rodiče si té rodiny vážili, zvláště proto, že doktor studoval na Západě.

Z jeho manželky se stala má ochránkyně. Pokaždé, když se na mě otec vrhl, jsem se modlil, aby ji můj řev přiměl vyjít po schodech nahoru.

Mí rodiče mi tvrdili, že jsem na tom vlastně velmi dobře. Jiní rodiče trestali své děti tak, že je nutili klečet na drsné valše, která jim rozřezávala kůži na kolenou. Nejsem o tom úplně přesvědčený. Dodnes mám o tom bití noční můry. Probouzel jsem se se studeným potem a srdcem bušícím jako zvon. Otec a já jsme minulost nikdy nerozebírali. Nikdy se zpětně ani vzdáleně nezmínil, že by litoval, jak surově se mnou zacházel.

Zatímco matka držela ochrannou ruku nad studenty své školy, mně tu výsadu nikdy nedopřála. Místo toho vyjadřovala své zklamání nikoli bitím, nýbrž slovy. Až do mých třiceti let často poznamenávala, že jsem „hloupější než stádo dobytka a tupější než svazek zeleniny“.

„Hloupí ptáci musí začít létat brzy“, říkávala mi a zdůrazňovala, že se budu muset hodně snažit, aby ze mě bylo něco pořádného. Musel jsem pracovat mnohem tvrději než ostatní děti.

Doma jsem tedy vyrůstal v prostředí ponižování a trestů. Pochvala byla tehdy stejně vzácná jako vejce. Rodiče mi vyčítali všechny chyby. „Nebuď pyšný,“ říkala mi matka pokaždé, kdy jsem si vychutnával nějaký drobný úspěch. Nakonec se kontakty s mými rodiči staly spíš pokusem vyhnout se kritice než získat pochvalu. Nešlo o dosahování úspěchů, ale o únik před neúspěchem. Neustále jsem se obával, že nejsem dost dobrý.

Zároveň jsem od raného věku zažíval propastný rozdíl mezi světem mimo svůj domov, kde jsem byl uznávaný jako vůdce, vypravěč, sportovec, ba dokonce i sympatická osoba, a světem našeho mrňavého bytu, v němž moji rodiče se mnou zažívali permanentní zklamání. Možná že je to běžné u dětí v Číně, kde očekávání jsou vysoká a kritika nepřestajná, kde rodiče věřili, že děti se učí neúspěchem, nikoli úspěchem. Jak jsem dospíval, napětí mezi těmito dvěma světy narůstalo.

Nicméně jsem byl rodičům vděčný, že mi pomohli v raném věku se čtením, a že jsem hodně četl. Oba věděli přesně, jaký druh knih mě upoutá. Začali komiksovými knihami. Brzy jsem postoupil k wu-sia-c’ siao-šuo, románům o bojových uměních, jako byly ty, které inspirovaly režiséra Ang Leeho k úspěšnému filmu Tygr a drak.

Vyrůstal jsem jako jedináček ve společnosti, kde měl v té době každý sourozence, takže jsem trávil hodně času o samotě. A tak jsem četl. Knihy o bojových uměních, tak jako dnešní příběhy o Harrym Potterovi, mě vtahovaly do imaginárního světa plného komplikovaných vztahů na dvorech králů, bojů na život a na smrt, lásky a nenávisti, rivality a pomsty, piklů a intrik. Moje oblíbené příběhy sledovaly podobnou linii. Dítě je svědkem smrti svých rodičů. Upadne do bídy, žebrá o jídlo a v zimě bojuje o trochu tepla, přičemž je mu na stopě jeho pronásledovatel, který má v úmyslu sprovodit celou rodinu dítěte ze světa. Ztracený v divočině vklopýtá do jeskyně, kde najde potulného mnicha, který ho naučí tajemstvím wu-šu. Po rocích tvrdého života se vrací domů, vykoná pomstu a sjednotí bojové mistry v celé říši, aby přinesli mír všem lidem na zemi. Viděl jsem v tom příběhu sám sebe, jak bojuji a porážím své vlastní démony.

Moje základní škola stála poblíž hotelu Ťin Ťiang, před rokem 1949 jedné z nejvýznačnějších budov, jednoho z pouhých dvou hotelů ve městě, který ubytovával cizince. Naše blízkost hotelu znamenala, že městský odbor propagandy často organizoval skupiny cizinců k prohlídce naší školy. Komunistická strana Číny dělila svět na nepřátele a spojence, a aby získala mezinárodní podporu, proaktivně si pěstovala „zahraniční přátele“ jako levicové intelektuály, novináře a politiky. Pokaždé, když se v naší škole ukázala nějaká skupina „zahraničních přátel“, byli předvedeni nejlepší studenti matematiky, kteří řešili na tabuli příklady, a do tělocvičny byli posláni nejlepší sportovci – to všechno jako čínská komunistická tradice balamucení nevěřících cizinců, aby uvěřili ve skvělost čínského socialismu.

Jednou zašel do školy čínský sportovní funkcionář sovětského typu. Skupině těch nejsportovnějších mezi námi přikázali svléct se do trenýrek. Úředník si prohlížel mé ruce a nohy a prohlásil, že bych měl být plavcem. Můj otec mě začal vodit na městskou plovárnu poblíž naší základní školy. Naučil mě plavat typicky čínským způsobem: hodil mě do bazénu. Snažil jsem se dostat na hladinu a spolykal jsem přitom spoustu vody. Ale během několika týdnů jsem byl na úrovni místního týmu. V šesti letech jsem získal v týmu místo.

Kurzy plavání probíhaly sedm dní v týdnu v bazénu ležícím čtyřicet minut chůze od našeho domu. Každé ráno jsem vstával v půl šesté, udělal jsem si snídani a zamířil jsem křivolakými šanghajskými uličkami k bazénu. Přiměl jsem se hledat zkratky. Pokaždé, když jsem vstoupil do nové uličky, jsem nevěděl, kudy vyjdu. Rychle jsem se naučil, že je mnoho tras, které ústí na stejné místo. Plavali jsme od sedmi do osmi, pak jsem šel do školy. Často jsme odpoledne mívali druhou fázi tréninku. Tréninky bývaly i o víkendech. Brzy jsem byl nejlepší ve znaku a druhý nejlepší v kraulu ve své věkové skupině. Mým hlavním soupeřem byl sousedův syn; ten to nakonec dotáhl do čínského reprezentačního týmu. Chodívali jsme na bazén spolu. Ráno, když mě otec ztloukl, jsem se snažil skrývat podlitiny na pažích, zádech a nohou. Řekl jsem mu, že má štěstí, že ho otec nebije. Smutně se na mě usmál.

Náš trenér Š’ byl typický čínský kouč: malý, podsaditý, zlostný. Šanghajské zimy byly studené, ale protože město leží jižně od řeky Jang C’, podle nařízení vydaných ústřední vládou nebyla žádná z budov vytápěna. Trenér Š’ začínal v zimě ráno trénink tím, že nás nutil dělat na zádech motýly, abychom prolomili tenkou vrstvu ledu, která se přes noc na hladině bazénu vytvořila. Trenéři někdy nalévali horkou vodu z velkých termosek do bazénu, aby nás pozorovali jako rybky, které se mrskají za potravou, házejí sebou kolem teplých míst v marných pokusech vyhnout se chladu. Považovali to za skvělou zábavu.

Působení v týmu mělo své výhody. Po odpoledním tréninku jsme dostávali slušně najíst. Rýže a maso byly v Číně stále ještě na příděl, ale v jídelně týmu jsme dostávali libové maso, nejen tučné, kvalitní zeleninu a jednou za čas něco, čeho jsme si velice cenili: vejce. Jednou za rok nám dávali domů kuře. Já jsem vynikal ve schopnosti propašovat ven jídlo navíc, které jsem pak rozdával ostatním členům týmu výměnou za jejich loajalitu. Jídlo bylo v těch dnech vzácné; byla to jedna z cest, jak se stát vůdcem party.

Plavání hodně přispělo k formování mé dnešní osobnosti. Naučilo mě sebevědomí, vytrvalosti a radosti ze smysluplného úsilí. Prostřednictvím plavání jsem se setkal s lidmi daleko mimo svůj sociální okruh. Stále pociťuji jeho vliv.

Jako chlapec jsem měl jen velmi mlhavou představu o politice. Vzpomínám si, že jsem v době, kdy kulturní revoluce rozsévala po celé zemi chaos, chodil kolem politických plakátů, které vyzývaly, aby třídní nepřátelé byli nemilosrdně potrestáni. Slyšel jsem vojáky v kasárnách vedle naší školy skandovat hesla proti ideologickým úchylkám a chválit zakladatele komunistické Číny, předsedu Mao Ce-tunga. Viděl jsem politické vězně v šaškovských čepicích, které vozili ulicemi na otevřených náklaďácích na popraviště.

Pak 9. září 1976 Mao zemřel. Já a moji osmiletí spolužáci jsme příliš nechápali, co to znamená. Když to škola oznámila, naši učitelé se rozplakali, a tak jsme začali plakat také. Přišlo nařízení, že si nesmíme hrát ani se usmívat. Několik z nás bylo potrestáno, že jsme dělali velký hluk.

Asi o rok později se vrátil k moci po letech v domácím vězení významný čínský vůdce jménem Teng Siao-pching. Teng zařídil zatčení Gangu čtyř, skupiny ultralevičáků, kteří se shromáždili kolem Maa. A v roce 1979 zahájil Teng historické reformy, které změnily Čínu v ekonomickou mocnost, jíž je dnes. Ale moje rodina neměla v úmyslu prožívat tyto epochální změny. Rodiče měli jiné plány.

Kapitola druhá

V létě roku 1978, když nastaly prázdniny, jsme s matkou zajeli do Hongkongu. Řekla mi, že jedeme na krátký výlet, a tak jsem se ani nerozloučil s kamarády. Na té cestě jsem zažil mnoho věcí poprvé, mezi nimi byl můj první let letadlem a moje první Coca Cola. Ani jedno, ani druhé na mě neudělalo valný dojem.

Čekali jsme na vstup do Hongkongu na ospalém hraničním přechodu Šen-čen, což bylo tehdy městečko s 36 tisíci obyvateli. (Dnes má skoro 13 milionů obyvatel a sídlí v něm technologičtí giganti Tencent a Huawei.) Potřebovali jsme výjezdní povolení z Číny. Každý den matka chodila se svou žádostí k zachmuřeným čínským pohraničníkům, kteří měli na starosti tok lidí z Číny. Po dvou týdnech nás konečně pustili. Teprve později jsem si uvědomil, že má rodina neplánovala pouze návštěvu příbuzných. Čekali jsme na výjezdní víza povolující „krátkodobý pobyt“, což fakticky znamenalo dlouhodobou emigraci.

Plán opustit Šanghaj vznikl náhodou. Po skončení Kulturní revoluce v roce 1976 se Čína znovu obrátila k zahraničním Číňanům, poněvadž potřebovala kapitál na záchranu své ekonomiky. Úředníci ze šanghajského Úřadu pro záležitosti zahraničních Číňanů požádali mou matku, aby přesvědčila svého otce přimět své zámožnější příbuzné v Indonésii i jinde, aby investovali v Šanghaji. To zahájilo jednání s šanghajskými úřady o vydání víz k návštěvě dědečka v Hongkongu. Doma se na to rodiče nedívali jako na cestu k investicím v Šanghaji, nýbrž jako na šanci uniknout z Číny. Můj otec si celý život hýčkal svou nevoli vůči svému otci za to, že neopustil Čínu, když to ještě v roce 1949 šlo. Nehodlal teď udělat stejnou chybu, když se příležitost znovu naskytla.

Do Hongkongu jsme přijeli s deseti hongkongskými dolary (něco málo přes dva dolary americké) v matčině kapse. Skončili jsme v bytě patřícím matčinu otci o výměře pouhých 70 čtverečních metrů se dvěma místnostmi na spaní. V jedné ložnici spal dědeček. Matčin starší bratr, který emigroval před sedmi lety, měl se svou čtyřčlennou rodinou druhou ložnici. Matka a já jsme se tísnili v maličkém obývacím pokoji. Já jsem spal na rozkládacím gauči. Chyběl mi náš dvoupokojový byt v Šanghaji. I když byl malý a přeplněný věcmi, byl to přece jenom domov. V Hongkongu jsem měl jenom místo na spaní.

Moje matka do života v Hongkongu zapadla. Když byla malá, mluvil s ní její otec kantonštinou, takže ji brali jako místní. Znovu využila své znalosti matematiky v zaměstnání účetní v textilním závodě a zvyšovala své vědomosti ve večerních kurzech účetnictví.

Matka se několikrát vrátila do Šanghaje požádat úřady, aby dovolily otci, aby se k nám připojil. Náklady na tyto cesty ji málem zruinovaly. Díky Teng Siao-pchingovi neměly úřady v Šanghaji pronásledovat lidi, kteří měli příbuzné v zahraničí nebo tam sami žili. Přesto se čínské vládě příčilo dovolit rodinám společný odchod, neboť si chtěla zachovat páku nad lidmi v zahraničí tím, že sjednocení rodiny ztíží. Nakonec, po dvou letech zarputilé snahy, se matce podařilo docílit toho, že úřady ustoupily. Dodnes si pamatuje jméno úředníka, který otce pustil.

Byl jsem nervózní, když jsem se dověděl, že otec přijede do Hongkongu. Ale bití už bylo minulostí. Všichni moji příbuzní natěsnaní do dědečkova bytu mi poskytovali určitou míru ochrany. Kromě toho museli oba moji rodiče tak tvrdě pracovat, abychom vyšli, že jsme se ani moc nepotkávali, jako lodě míjející se v noci. Nicméně naše vztahy se ve skutečnosti nezlepšily. Můj otec byl v mé přítomnosti vždycky strohý; nikdy neprojevil něhu. Když se přistěhoval do Hongkongu, zůstal jsem na rozkládacím gauči a rodiče se přestěhovali na maličkou postel za nouzovým závěsem.

Ukázalo se, že pro mého otce byl přesun těžší než pro matku. Bylo mu sedmatřicet a nemluvil místním dialektem. V Šanghaji byl vyznamenaný středoškolský učitel, ale v Hongkongu neuznávali učitelské diplomy z pevninské Číny. Zatímco dědeček se k mému otci choval laskavě, můj strýc a jeho manželka na něj shlíželi svrchu a neustále mu vytýkali, že není schopný najít si jinou práci než posunovat sem a tam v největších hongkongských mrazírnách mražené maso.

Přesto ale paličatá vytrvalost otci nakonec dodala sílu k úspěchu. Po práci i on navštěvoval večerní školu a nakonec získal titul MBA. Pracoval i o víkendech, i když byl nemocný, a často toho nechával až pozdě v noci. V podnikání, kdy zboží běžně záhadně mizí z náklaďáků během přepravy, si otec vysloužil pověst poctivce. Postupně povyšoval a za sedm let se stal generálním manažerem firmy. Dodnes si pamatuji ten večer, kdy nás jeho šéf pozval na oslavu jeho povýšení. To jsem se poprvé svezl v rolls-roycu. Obdivoval jsem jeho nablýskaný ořechový interiér.

Trvalo mi roky, než jsem to uznal, ale to, že jsem byl svědkem tvrdé práce mých rodičů v Hongkongu, abychom se dostali opět nahoru, na mě hluboce zapůsobilo. Byli jsme ve velmi tísnivé situaci. Tři roky jsme bydleli v obývacím pokoji někoho jiného. Neměli jsme vlastní koupelnu. Jen taktak jsme vycházeli. Ale oba moji rodiče věděli, jaký je život na druhé straně tunelu. Chápali, že se tam musí dostat. A tak se do toho pustili. Tomu jsem se od nich naučil.

Byt mého dědečka byl v Mei Foo Sun Chuen, ve čtvrti zavedené střední třídy na kowloonské straně Hongkongu s devadesáti devíti věžáky. Nakonec měl můj otec po krk bydlení s příbuznými a přestěhovali jsme se do vlastního bytu v sešlé čtvrti zvané Jau Maj Tchej, což bylo útočiště gangsterů, drogových dealerů a prostitutek, rovněž na kowloonské straně. Šéf mého otce mu nabídl byt, kde neplatil nájem. Bydleli jsme ve druhém podlaží ošumělého nízkopodlažního domu v holém jednopokojovém ateliéru rozděleném překližkou. V jednom koutě byla sprcha a protékající záchod. Ale aspoň jsme se o ně nemuseli dělit s dvěma dalšími rodinami.

V noci tam pobíhaly krysy a skákaly po nás, když jsme spali. Po návratu ze školy jsem vystupoval co noha nohu mine po temném schodišti, procházel šerou chodbou a nikdy jsem nevěděl, kdo nebo co číhá za rohem. Jakmile jsem byl v bytě, často jsem za sebou zamkl na dva západy. Stávalo se, že jsem usnul a rodiče museli bušit na dveře, aby mě probudili a dostali se dovnitř.

Přestěhování do Hongkongu byl šok. Zčásti to mělo co do činění s tím, jak to mí rodiče provedli. Nikdy mi neřekli, že chtějí emigrovat. Domníval jsem se, že mám jenom prodloužené prázdniny s trochou školní docházky. Teprve po ukončení prvního pololetí na základní škole mi matka řekla, že zůstáváme.

Hongkongská kultura se značně lišila od čínské. V Šanghaji jsme se s kamarády často drželi kolem ramen a stále jsme se vzájemně pletli do svých záležitostí. Na pevnině zásada soukromí fakticky neexistovala. V sedmdesátých a osmdesátých letech chlapci, ba dokonce ani muži neviděli nic špatného na tom, když kráčeli po ulici a drželi se za ruce.

Hongkong byl jiný svět. Vzpomínám si, jak jsem se poprvé pokusil položit ruku na rameno jednoho hongkongského chlapce mého věku. Byl to spolužák, který bydlel na stejném sídlišti. Myslel jsem, že když jsme kamarádi, je naprosto přirozené, když mu položím ruku na záda. Vyskočil, jako kdyby dostal elektrickou ránu. „Co to děláš?“ zaječel. To mě opravdu překvapilo. Bylo to poprvé, kdy mi došlo, že lidé v Hongkongu se vzájemně druží jinak. Měli cit pro širší osobní prostor a méně dotěrné projevy přátelství. Přátelské vztahy na pevnině byly, mírně řečeno, vtíravé. Lidé neomaleně vtrhávali do vašeho života. Když jste vypadal tlustý, řekli to nahlas. Když jste měl finanční problémy, chtěli po vás podrobnosti. Když jste potřebovali komplice ke zločinu, hlásili se dobrovolně. Hongkongské vztahy nebyly tak neomalené. Lidé si vzájemně nechávali prostor.

Kromě přivyknutí novému způsobu společenských styků jsem se musel znovu naučit mluvit. Když jsem v Hongkongu poprvé přišel do školy, nerozuměl jsem žádnému ze dvou vyučovacích jazyků. Na základní škole se vyučovalo v kantonštině. Třebaže technicky byla kantonština dialektem čínštiny, byla téměř úplně nesrozumitelná někomu jako já, kdo vyrůstal s šanghajskou a mandarínskou čínštinou. A pak tu byla angličtina. Pro mě i zvládnutí abecedy představovalo problém. Rodiče požádali mou sestřenici, aby mě doučovala. Přišla do našeho bytu a pomáhala mi s výslovností. „Apple“… „bee“… „orange“. Zdálo se, že si nedokážu nic zapamatovat. Strávil jsem s ní hodně času a snažil jsem se zvládnout základy. Byl jsem prakticky němý.

Na prvním stupni jsem přecházel z jedné školy do druhé. Rok po Maově smrti museli všichni žáci v Šanghaji opakovat třídu, protože školy věnovaly tolik času vzpomínání na jeho život, že jsme všichni zůstali pozadu. A tak jsem v Hongkongu strávil první pololetí ve třetí třídě v katolické základní škole St. Clement’s. Ale na příští pololetí mě rodiče přehlásili do školy pro rodiny policistů, protože tato škola měla nižší úroveň, což umožnilo přeskočit jednu třídu. Rodiče se také domnívali, že na škole pro policejní rodiny budu ukázněnější. Opak byl pravdou. Ta škola byla drsná. Že se prali kluci mezi sebou, to už jsem zažil. Ale s kluky se praly i holky. Viděl jsem jednoho kluka, jak se rozmáchl na holku. Uhnula jeho pěsti a sama mu vrazila jednu do obličeje. To byla šlupka, pomyslel jsem si. Děti z mé třídy mizely do polepšoven za krádeže aut. Bylo to jen několik let poté, co Hongkong zřídil Nezávislou komisi proti korupci, která si měla poradit s všudypřítomnými trestnými činy při vymáhání zákona. Alespoň v Hongkongu byli policisté a zločinci ze stejného těsta.

Přitahoval jsem pozornost jako terč, protože jsem byl velký a nezapadal jsem. Starší chlapci byli obzvlášť agresivní a já jsem trávil přestávky v úkrytu. Nebyl jsem drsné dítě a neuměl jsem se prát. Ačkoli jsem byl větší než ti grázlíci, utíkal jsem před nimi. To, že jsem pocházel z pevninské Číny, mi ještě přitěžovalo. Brzy poté, co se moje rodina přestěhovala do Hongkongu, místní televizní stanice začala vysílat komedii, v níž vystupoval čerstvý emigrant z Číny jménem A Čchan, neotesaný buran, příliš tupý a příliš líný, než aby se přizpůsobil rychlému tempu života ve městě. Ve škole jsem se stal „A Čchanem“. Doma se mi bratranci a sestřenice smáli, že nejsem dost rychlý, abych stačil hongkongskému rytmu. Po nějakém čase jsem zrychlil, pod vlivem svého okolí. Něco ve mně stále vzbuzovalo v jiných touhu mě změnit. Často jsem ochotně spolupracoval, ovšem jen do určité míry.

V Hongkongu jsem se střetl se skutečností, že jsem chudý. V Šanghaji jsme žili jako všichni ostatní. Ale v Hongkongu rodiče vydělávali dohromady právě tolik, abychom vyšli, zatímco ve škole mí spolužáci vždycky měli peníze na útratu. A tak místo abych jezdil autobusem, chodil jsem každý den tři kilometry pěšky, abych si za jízdné mohl dovolit svačinu. V raném věku, kdy jsem se podvědomě utvářel podle svých rodičů, jsem se naučil, co je třeba dělat, aby se člověk protloukl. Slíbil jsem si, že až vyrostu, nikdo se na mě nebude dívat spatra.

Přechod do Hongkongu pro mě znamenal něco podobného jako plavání, změny prostředí se staly nedílnou součástí mého života. Během několika desetiletí jsem se přestěhoval z Asie do Ameriky, zpátky do Asie a pak do Evropy. Tento neustálý pohyb mě naučil přizpůsobovat se i dramatickým změnám a způsobil, že jsem dokázal vycházet s lidmi z celého světa. Ztráta domova v raném věku mě naučila najít si své místo, ať už jsem byl zrovna kdekoli. Naučil jsem se přizpůsobit přílivu a odlivu, adaptovat se na různé kultury. Stal se ze mě chameleon schopný měnit barvu, aby zapadl do nového prostředí. Kdyby nic jiného, mé neustálé putování mě ujistilo, že nové věci mě nezabijou a že přežiju, ať se děje, co se děje.

S jistou mírou odhodlanosti jsem zvládl kantonštinu a angličtinu. Přešel jsem do St. Clement’s. A stále jsem hodně četl. V St. Clement’s se učilo na dvě směny a moje vyučování začínalo ve 12:30 a končilo v šest odpoledne. Dopoledne jsem trávil v knihovně nedaleko našeho domu a hltal jsem romány a literaturu faktu.

Když mi bylo dvanáct, složil jsem zkoušku na Queen’s College, nejstarší a nejprestižnější chlapeckou školu v Hongkongu, která se chlubila vynikajícími absolventy jako Sunjatsen, otec moderní Číny. S výškou sto sedmdesát dva centimetry jsem nastoupil do první třídy, což je hongkongský ekvivalent sedmé třídy. Byl jsem ve své třídě nejvyšší.

Brzy po zahájení školního roku se tělocvikář zeptal, kdo z nás umí plavat. Několik z nás zvedlo ruce. Od doby, kdy jsme se přestěhovali do Hongkongu, jsem neplaval. Vzal nás na veřejnou plovárnu ve Victoria Park naproti škole. „Předveďte mi, co umíte,“ řekl. Skočil jsem do bazénu a uplaval jsem několik délek. Tak jsem se dostal do týmu.

Vyhrával jsem závody a lámal školní rekordy na padesátce a stovce. V patnácti jsem se dostal do závodního plaveckého klubu. Jednou jsem trénoval ve veřejném bazénu a náhodou se tam ukázal trenér hongkongského národního mužstva. „Jde ti to dobře,“ řekl a pozval mě na zkoušku. Získal jsem místo v mládežnickém týmu města.

Vydělávání velkých peněz tu ve skutečnosti nebylo cílem. Moje matka říkala, že peníze nejsou všelék, a já jsem jí věřil. Ale zachování tváře pro mě cílem bylo. Za každou cenu jsem se snažil, abych neztrapnil sebe ani svou rodinu.