Rádio v mrazáku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Hanušová

Rádio v mrazáku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jana Hanušová, 2022
Illustrations © Kristýna Plíhalová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-267-2413-1
ISBN e-knihy 978-80-267-2414-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-267-2415-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)
ISBN e-knihy 978-80-267-2416-2 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Nemám sny! Věci se mi dějí, až pak zjistím,
že je to splněný sen.

(psáno ve Werichově vile u čaje, 2021)

Věnováno všem, kteří pečují

Předmluva

Podezření

Nedlouho poté, co jsem se se svou ženou Janou seznámil, co nejblíže to šlo, začal jsem ji podezřívat. Ano, je to tak. Tak čerstvý vztah a už podezření. Partneři se mohou podezřívat z ledasčeho. Většinou z věcí záporných. Já však pojal podezření řekl bych kladné. Ta doba je už lehce vzdálená. Nebyly v ní žádné mobilní telefony. Člověk byl rád, když měl doma klasický – ten, co do něj vede drát. A tam, kam nevedl drát, tam chodila pošta. A tak jsme si vyměňovali dopisy, dopisy velmi osobní. Přiznejme si, milostné. A tehdy jsem Janu začal podezírat. Že mi něco tají.

Jsem celkem psavý, ale její dopisy byly o dost rozsáhlejší než moje. Ale hlavně poetičtější, obrazivější… No prostě celkově „kvalitnější“. Snažil jsem se, abych nezaostával. Ale nestíhal jsem. Přiznávám. Jako by tu byla ještě jiná Jana. Utajená. Ta, kterou lze vidět jen někdy. Když přijde nový dopis.

A tehdy jsem pojal to podezření. Ne že si vypomáhá citacemi či přímo krádežemi ze světové literatury. Ale že je spisovatelka. Opravdická, utajená spisovatelka. To nebyly běžné dopisy, ale malá literární díla. Pak už jsme spolu bydleli, žili, plodili děti. Nebylo třeba si psát. Ale to podezření ve mně dodnes zůstalo. Několik doličných předmětů mám stále schovaných.

A teď, TEĎ se to potvrdilo! Mám pocit kriminalisty, který rozluštil dávno odložený případ. Ha! Tady je důkaz! Vytištěný, a dokonce ilustrovaný. Ano, je to spisovatelka. Umí spojovat slova tak, jak to jiní neumějí.

Jsem rád, že vydává tuhle knížku. Za prvé je krásná a dokáže potěšit. A za druhé mne zbavuje pocitu nedostatečnosti z mých dávných dopisů. Hurá! Byl to nerovný boj. Nebyl jsem nešikovný. Hurá! Zamilovaný herec proti zamilované spisovatelce. Vrací se mi ten ztracený kousek sebevědomí. Hurá!

Janin muž
Mirek Hanuš

Divadlo mě opustilo

Divadlo mě opustilo. Byl to důsledek několika změn v mém životě: korona, únava, bolavé tělo, pečování o tátu, ztráta inspirace. Nechala jsem se zaměstnat v Charitě jako terénní pracovnice. V téže Charitě, která mi pomáhala s tátou, když už jsem nemohla.

Potom přišel nápad na blog (děkuji za podporu, pane Jane Malindo) a po roce, téměř na den přesně, byla beseda. A já jsem dokázala mluvit o tom, jak jsem v jednom roce přišla o tátu i o práci a jak se z pečovatelství může nad očekávání stát koníček. To, že o tom dokážu psát, je bonus. Je to můj ventil, moje hygiena.

Psaní je jako atopický ekzém. Nemůžete si pomoct. Drásáte se tak dlouho, dokud neteče krev. Teprve pak přichází úleva.

Vstup do nového světa

Strach z neznámého má pachuť mentolu. A já nemám ráda mentolové bonbony.

Široce otevírám oči a chci se na svět podívat „očima dítěte“. Ale nevím, jak se to dělá. Jdu pořád dál, kladu jednu nohu před druhou, i když netuším přesně, kam dojdu. Hluboký nádech a výdech přijde sám, přes oblohu přepluje elegantní pták s dlouhými křídly. Ráno je tu tiché, slyším šustivý zvuk křídel ozvěnou mezi činžáky. Strašně se nechci bát. Ještě jeden nádech a výdech. Je mi lépe. Stojím přede dveřmi se zvonkem a nápisem Charita.

Beru za kliku osudu a mám pocit, že na náměstí za mnou kovoví koně zaržáli.

Život jako palačinka

Přátelé, ale ještě víc klienti Charity se mě ptají, jestli mi nechybí divadlo. Zdá se jim, že tančit ve filmu Miloše Formana, tvořit choreografie a klanět se na premiérách je víc vzrušující. Popravdě nevím. Chybím divadlu já? Mým seniorům bych chyběla určitě. V mé představě o fungování světa není země kulatá. Představuji si ji jako tvrdou palačinku, která je napíchnutá uprostřed na vidličce. Když se vám život nakloní směrem ke štěstí k neunesení, čekají vás dny krušné a bolestné. Vše se děje tak, aby se výhry a prohry střídaly a nakláněly vaši palačinku. Vesmíru se tak daří udržovat rovnováhu a vaším úkolem je, abyste z té šikminy nesjeli po zadku dolů. Proto všechna svoje štěstí považuji za zasloužená, slzy za spravedlivé a sestupy v pomyslném společenském žebříčku za relativní.

Moje terapeutka říká, že je to neobvyklý náhled, ale já si pořád myslím, že dobrý život nemusí být nutně šťastný.

À propos, dnes udělám u paní Áby k snídani několik palačinek, ale pozor! S dia džemem.

Táta

Moje maminka mě vždycky strašně chválila. Ukrutně, vynalézavě a originálně.

Táta mě nepochválil nikdy. Odešel, když mu bylo devadesát jedna let. Bydlel v největším pokoji našeho domu. Starali jsme se o něj čtyři roky.

Poslední den jsem mu poprvé řekla: „Mám tě ráda.“ Nikdy předtím. A bylo to proto, že to byl jeho poslední den a on mi to oznámil. Jednoduše, jako by bylo samozřejmé, že to člověk pozná.

Taky mi řekl: „Děkuju.“ A poprvé mě hodně pochválil.

Když se to opravdu stalo, otevřela jsem dokořán okno, jak jsem to viděla v několika filmech, a byla jsem tak nějak nepatřičně šťastná pro tu velkou lásku, kterou jsem cítila.

Pepa

Máme přítele Pepu. Pomáhá lidem. Má velké horké ruce a přikládá je tam, kde to bolí. Jednou přišel k tátovi a povídá: „Jirko, ty jsi nějakej vypuštěnej. Já tě dofouknu.“ Přiložil na něj ty svoje pracky a opravdu, táta byl ještě rok dobrej. Kamarád Pepa to umí.

„Maminko, já už nemůžu…“

Táta leží úplně klidně. Je probuzený a čeká na snídani, jen tentokrát je to mnohem dřív než obvykle. Namísto „dobré jitro“ mi říká „maminko, já už nemůžu“.

Pořád mi vrtá hlavou, koho oslovil to ráno, kdy jsem se nad ním sklonila a věděla, že to přišlo. Mluvil na svoji maminku? Veselou a krásnou, navždycky mladou a rozpustilou jako na obrázku nad pracovním stolem? Koketní stvoření, které nedostalo šanci zestárnout. Emílie. Potkal se s ní v noci? A jestli ano, řekl jí všechno? Jak žil, i to, že má nás, velkou rodinu?

Nebo věta „maminko, já už nemůžu“ patřila mně? Jsem přece maminka jeho vnoučat. Od chvíle, kdy je uviděl poprvé, dokázal je přebalovat, milovat a nikdy neopustit. Jsem šťastná, že s ním moje dcery vyrůstaly, ale zároveň jim závidím. Oslovil mě tedy jako maminku svých milovaných vnuček? Asi se to nikdy nedozvím, ale těžko zapomenout ten pocit loučení, smíření, úlevy, smutku a rozhodnutí, které sahalo daleko za obzory našeho chápání světa. To vše bylo vtěsnané do té jedné jediné věty.

Pan Maňour

Kdyby byl pan M. strom, byl by topol. Vysoký neohrožený větrolam.

Kdyby byl zvíře, tak nejspíš vlk. Šedivý, tajemný, pořád hladový a pořád vyhublý.

Kdyby byl květina, pak asi kaktus nebo bodlák. Pichlavý a nepřístupný.

Kdyby byl role v divadle, tak komtur z Dona Giovanniho. Nadřazený a vzbuzující pocit viny.

Kdyby byl jídlo, tak chleba. Samozřejmý a ničím zvláštní.

Kdyby byl nápoj, tak voda z ledovce. Studený a vzácný.

Kdyby byl šperkem, tak hodinkami. Účelný a přesný.

Asi by se podivil, že o něm takhle přemýšlím.

Kdybych se pana M. zeptala, kdo je, nevěděl by.