SLUŽKA

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Lasicová

Služka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Hana Lasicová

Služka

Praha 2023

Přeložila Miluše Krejčová

© Hana Lasicová, 2013

Translation © Miluše Krejčová, 2013

ISBN 978-80-267-2443-8 (tištěná verze)

978-80-267-2450-6 (1. zveřejnění, 2023) (epdf)

978-80-267-2451-3 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

978-80-267-2452-0 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Tento příběh je inspirovaný vzpomínkami
na Annu M. (1895–1986), služku, chůvu,
starou Štiavničanku.

1. kapitola

1986

Byla jsem služka.

Jednou, kdysi dávno, jsem byla služka v šlechtickém domě ve Vídni.

Bylo mi třináct let, když se Citrony kišasonka dohodla s mamičkou a našla mi službu ve Vídni. Citronička měla ty nejlepší kontakty, nechala se prosit, to každý věděl, byla to velká čest, že mi zprostředkovala službu. Výhodnou službu, k tomu v hlavním městě monarchie.

Dobře jsme jí za to zaplatili.

Vídeň. Jak cize to zní, jako by to ani nebyla pravda. Jako by se to nikdy nestalo, že jsem tam žila, že to bylo hlavní město, i naše město.

Už nikdy neuvidím Vídeň.

Klopačka odbíjí šestou hodinu.

Slyším ten zvláštní zvuk. Hledím na město, vím, že to odbíjení je jen přelud. Hornická Klopačka kdysi bila pravidelně, bylo to každé čtyři hodiny, co se ozývala zpod čtvrti Resla. Teď už je němá. Nic nesvolává horníky fárat, je to jen můj výmysl, hornická sláva dávno upadla: město v údolí pode mnou je tiché, spící, ztracené pod hromadami sněhu. Je to ztracené město.

Téměř před stoletím jsem byla služkou ve Vídni. Byla jsem služkou, protože jsem byla bastard, dcera svobodné matky. Co na to říct? Tehdy to byla velká ostuda. Mamička se za mě styděla, chtěla, abych odčinila to, jak jsem se narodila.

Svět se od té doby změnil. Lidi všechno znají, chtějí vlastnit, sbírají zážitky. Láska a milování. A touha a žádostivost. Všechno má dnes naplnění. Bez naplnění jejich životy nemají smysl.

Ale nebylo tomu tak vždycky. Mojí mamičce se smáli kvůli tomu, kvůli těm chvílím, kdy to zažila: někdo se dotýkal jejího těla, hladil ho, převracel naruby. Vzal si ho, možná hrubě, možná naopak citlivě. A oni se jí smáli, měla si aspoň dát pozor, pávice, spustila se s prvním, kdo se objevil. I mně se smáli, tomu dítěti, tomu bastardovi, nic jiného si nezaslouží, když už přišel na svět takovým způsobem.

Tehdy to nebylo nic krásného, bylo to hnusné, odporné. Mamičce se smáli za cit, za to milování.

Nikdo se nikdy nedotkl mého těla.

Dneska v noci nepůjdu spát. Zvuk Klopačky probudil přízraky mého života. Spaly tak dlouho nerušené v zatuchlém prostoru, že v první chvíli ani nedokázaly rozeznat scvrklou stařenu od mladé dívky s bílou mašlí na hlavě, kterou si pamatovaly. Tou dívkou jsem kdysi byla.

Jednou se mě zeptali, někdo se mě zeptal, proč jsem se nezařídila jinak, nenašla si muže, neodpočinula si, neměla se dobře. Nemyslela někdy na sebe. Na sebe. Nikdy předtím mě nic takového nenapadlo, nemyslela jsem, nevěděla jsem, že mám na to nárok.

Nikdy jsem si nemyslela, že můžu být milovaná. Že i já můžu.

Až na jeden okamžik.

Je to zvláštní okamžik. Nemyslela jsem na něj už celou věčnost, a přitom na něj myslím stále. Nosím ho v hlavě, ale tak, abych se ho nedotkla. Je to něco, co tam zkrátka je, moje součást, jako kůže nebo mateřská znaménka.

I on tam je, ten mladý muž, kterým býval.

Když se mě na to zeptali, pochopila jsem, že svět se změnil. A potom už bylo pozdě. Nevím, kdy a jak se to událo, ta změna, možná to přišlo postupně, nenápadně, jako moje stáří. I dneska, kdy je mi devadesát jedna let, jsem pořád stejná: malá, útlá, s nevýraznou tváří. Jenom jsem se víc scvrkla, nějak spadla do sebe, jako by v mém středu byla propast, do níž se mé tělo nenápadně, po kouskách posouvá.

Neviděla jsem to tělo už léta, nedívala jsem se na něj. Nenávidím to tělo. Je to staré tělo, scvrklé. Je jen na obtíž.

Svět se změnil a nevím, jestli ho ještě chápu.

Vždyť mně říkali, mamička mi vštěpovala, paní mě učila, Anko, musíš myslet hlavně na druhé, dát druhým, co potřebují, vyjít každému vstříc, sebe klást na poslední místo. Zbytečně nepřemýšlej, holka, věř.

A nezapomínej, že tě Pánbíček vidí.

Bylo to tak správné? Měli pravdu, nemýlili se?

Dneska je to jinak, dneska má každý svoje potřeby a nároky, vezme si, co potřebuje.

Možná kdybych věděla, že to tak má být, tak bych jednala jinak. Aspoň tehdy, jedinkrát.

Ale možná to tak není a pravdu měla mamička. Chtěla, abych odčinila tu ostudu, to, jak jsem se narodila.

Doufám, že On, nahoře, se celou dobu díval. Že pochopí.

Žít se mi už nechce a umřít se bojím.

Trošku se bojím, aby si pro mě nepřišel ďábel.

Dnes je poslední noc. Klopačka bude odteď odbíjet každé čtyři hodiny, až do rána.

A ráno umřu.

Je mi devadesát jedna let a dneska v noci už neusnu.

Byla jsem služka.

Jednou dávno, téměř před stoletím, jsem se stala služkou. Bylo to ten večer, kdy k nám přišla Citrony kišasonka. Od rána jsem pásla krávy na loukách pod Horní Rovňou a večer je hnala dolů do města.

Na co jsem tehdy myslela?

Byla jsem víla, divoženka.

Bylo mi třináct let.

2. kapitola

1908

Slunce už zapadalo, bylo šero na východní straně, kde se Tanád svažuje ke Klingeru. Bylo tam jedno místo, úplně obyčejné místo: cestička a u něj pařez, letní podvečer, kdy se příroda na chvíli zastavila. Tam jsem to vždycky cítila, svět přízraků je docela blízko, tady, hned vedle. Stačilo jen pohlédnout na pařez a už zpod něj vykukoval permoník, porozhlédnout se a v trávě: zástupy divoženek. Ježibaby a čarodějové na rozbitých hrncích, bludičky, skřítkové a víly, na dosah ruky.

Seděla jsem na pařezu, byla jsem víla, duch květin a stromů. Věděla jsem totiž: když budu pevně, pevně věřit na víly, trpaslíky a skřítky, stanou se skutečností, musí se stát, protože opona, která odděluje naše světy, spadne. A my se uvidíme doopravdy.

Ten malý bastard, děvčátko, ještě dítě, chtěl být vílou.

To místo tam už není, zarostlo stromy, pařez se rozpadl, kouzlo pominulo.

A co ještě?

Ještě si vzpomínám, že jsem si na hlavu nasadila věnec z hvozdíků a z té trávy, takové dlouhé růžovo-žluté trávy, která ještě stále v létě roste na svazích nad Banskou Štiavnicí.

Tehdy jsem ho uviděla.

Podle toho si pamatuju, že to bylo tehdy. Možná jsem ho však viděla už někdy předtím a ty dva okamžiky se mi slily dohromady, protože oba v sobě měly něco konečného, byl v nich konec, a tak se přirozeně k sobě sdružily v mých vzpomínkách. Ale podle toho si to pamatuju, že jsem tehdy uviděla starého Jenőho.

Vidím ho i dnes, přesně tak, jak tam stál, napůl skrytý v propadlině po povrchové těžbě, pinze, roste tam vysoká tráva, stojí v ní po kolena. Je hnusný, odporný, je to obrovský hnusný starý muž, při pohledu na něj mě zamrazí, stojí tam a usmívá se, hloupě, zakrývá si velkou lopatovitou rukou shnilé zuby.

Jako miminko byl prý mimořádně hezký, ten Jenő, s plavými vlasy, prý jako andílek. Jeho matka, ubohé stvoření, mu, aby hodně spal a zbytečně nekřičel, dávala pít makový odvar. Vyrostl z něj pořádný podivín, velký, obrovský muž, který nikdy nechodil přímo, vždycky se kradl podél zdí a keřů jako stín. A také nadával, neustále. „Lófasz, baszd meg.“

Štiavnica byla maďarské město.

Je však ticho, Jenő mlčí. Jen tam stojí, tichý letní podvečer, příroda se zastavila, tak i on stojí a dívá se. Uviděl mě jako první, to vím, protože když jsem si ho všimla, už na mě hleděl, šklebil se a strhl si z hlavy něco, co považoval za klobouk.

A potom si bez varování jedním pohybem rozváže provázek na kalhotách a stáhne je nad kolena.

Přimhouřila jsem oči, rychle je zavřela, okamžitě, ale stejně je na zavřených víčkách otisk: obrysy nepřirozeně velkého údu v hustém ochlupení. Byl velký jako kůň.

Dneska bychom řekli chobot.

Nevím, kdy jsem se zase odvážila podívat, myslím, že za hodnou chvíli, už tam nebyl, zahlédla jsem jen, jak vylezl z pingy, vydrápal se na úzkou cestičku a odtud si to šinul kdovíkam.

Nebála jsem se, neudělal to poprvé, to, že si stáhl kalhoty, dělával podobné věci často: ve městě, i za bílého dne, třeba i na trhu. Vytáhl ten úd a ukazoval ho, celý nadšený, pyšný. Potom se vyčural, vymočil jako kůň, přímo tam, uprostřed ulice. Néniky, štiavnické tetky, tak jsme je nazývali, néniky říkaly: „Je to ale smůla s tím Jenőm. Kdyby byl urostlý a krásně stavěný, že bychom na něm mohly oči nechat, nikdy by ho ani nenapadlo, aby se předváděl.“

Nebála jsem se, ale zůstal ve mně ten otisk, vidím ho ještě dnes, a zlá předtucha: kyselá chuť na jazyku, dokonce jsem se zpotila, přestože mě mrazilo.

Už jsem neviděla víly a skřítky, ale něco jiného: hornické domy na Resle. Bylo to blízko, hned za Klingerem, jejich střechy v trávě, a i nos to ucítil. Nebylo to tam bůhvíco, všechno chudé, maličké, páchnoucí přepáleným lojem, z něhož horníci připravovali své oblíbené jídlo štiarc.

Tehdy to bylo ještě stále tak: Banská Štiavnica byla hornickým městem, Klopačka odbíjela pravidelně, ozývala se zpod Resly.

Klap, klap, klap, je šest hodin.

Být horníkem, to bylo něco daného, povolání, které se v rodinách tradovalo, velká čest, něco, na čem se zakládalo, ačkoli kdoví proč. Ta bída a živoření ze dne na den, přičemž doly měly zisky, byly bohaté. Opravdu, nebylo co závidět: ještě děti zavřeli na celé dny pod zemský povrch, do tmy, mezi permoníky, kde celý život pracovaly ve zkroucených polohách, dokud se samy nezměnily v zakrslé, roztřesené trpaslíky. A poklady země nevydávala ochotně: zaplavovala vyhloubené štoly, zavalovala cestičky vytesané do skály.

Hrozná představa smrti: sama, v malé komůrce, hluboko pod zemí, odříznutá od světa zřícenou chodbičkou, zhasínající plamínek lucerny.

Naproti tomu vždycky ta skromnost a pokora v hornických rodinách, dokonce hrdost. Málokdy si někdo stěžoval. Asi neměl kdy a myslím to tak, že horníci umírali mladí, to si zem žádá zpátky, co jí patří, tak se to říkalo, když do ní jednou vstoupíš a poznáš její tajemství, už tě nepustí.

Bylo to tak, když jste pásli krávy, a já jsem je pásla na loukách u Horní Rovně celé léto, bylo to tak, že krávy samy od sebe vyšly z dvorů a taky se do nich vrátily, bylo to docela snadné, věděly, kam patří.

Měly měkké kožíšky, kravské kožešiny jsou sametové, ráda jsem je hladila, opírala si o ně tváře, cítila tu něžnost.

Rádo se dotýkalo kravských kožíšků to malé děvčátko, ten zakrnělý bastard, ještě dítě. Je k smíchu, to dítě, ještě ani ne dívka, proč tolik dotyků? Vždyť to není zvykem, tehdy ještě ne, aby se lidé laskali, dotýkali se navzájem svých těl, hladili si kůži, vlasy, prsty. Aspoň tady u nás ne.

Tak tomu bylo i ten večer, kdy jsem se vrátila na Reslu, krávy samy zamířily do svých dvorů, já zase do našeho domku, stále ještě s tou korunou, tím věncem z trávy, na hlavě.

Ale potom musím zastavit na prahu dveří, nemůžu dál, musím tam zůstat stát, i dnes tam musím zůstat stát, protože přede mnou je tenhle obraz, místy jasný, místy zamlžený: tmavá místnost s malými okny, kuchyně i ložnice, všechno v jednom, v rohu pec, nad ní zídka. Kočka Mína. Sedí na zídce, v přítmí, lesknou se jí oči. A všude vůně mateřídoušky, bylinka roste v pingách na Paradajzi, vaříme z ní čaj, to odtud ta mlha, ten opar, vůně mateřídoušky zbarvuje vzduch došedivofialovozelena.

U stolu ony, maminka a Citrony kišasonka. A ještě tohle: v jejich obličejích se zračí jakási souhra. Neumím to tehdy takhle pojmenovat, a přece pozoruji, je to docela jasné, že se obě na něčem dohodly a s tou dohodou jsou obzvlášť spokojené.

Maminka mě spatří, spatří mě tam stát na prahu, otočí se, vidím to i dnes, zcela jasně, otočí se a ukáže na kišasonku: „Anko, pojď sem. Chtěly bychom s tebou o něčem…“

Obraz se ztrácí, zamlžuje, protože nevím, kam se podívat, zmocní se mě chlad té zlé předtuchy. Za to může on, Jenő. Navzdory příkazu tedy zůstanu stát, kde jsem, zatímco kišasonka na mě hledí. Aspoň mám pocit, že to tak muselo být. Kam by přece hleděla, když ne na mě, přišla tam přece kvůli mně. A tak v mých vzpomínkách se na mě dívá svýma velkýma očima, jsou modré, takové, že za duhovkou vypadají ploché, úplně prázdné.

Citroničku kišasonku jsem znala, nešlo ji přehlédnout. Chodila po městě vždycky nesmírně vyparáděná, tak jsme tomu říkali a bylo to výstižné, s nabíranou halenkou, dlouhou sukní s volány a s velkým kloboukem, z něhož vlál závoj. Nikdy předtím ani potom jsem nic podobného neviděla. Ona se vždy oblékala prvotřídně, do věcí, které si objednávala z Vídně, podle katalogu. Také ten večer měla na nohou černé vyleštěné holínky, na rukou jakési náramky, které cinkaly. Tohle vím, že cinkaly téměř nepřetržitě, protože Citronička rukama pořád máchala. Do toho ještě klepání podpatku do podlahy, bylo to směšné, ty neobvyklé zvuky v té místnosti, kde většinou byl klid, protože maminka pracovala dvanáct hodin v tabačce a mně přikázali, děti je třeba vidět, ne slyšet, hned jak jsem otevřela poprvé ústa.

Kišasonka znamená štiavnicky slečna, ale kde přišla ke jménu Citrony, netuším. Věděla jsem však, i tehdy jsem to věděla, povídalo se to po městě, s její postavou se pojil tajemný skandál: šeptá se, šeptá se po Štiavnici, že Citronička byla kdysi v Pešti společnice pro náročné pány, kurtizána, nabízela služby, na které si žádná jiná netroufla. A zase ne, nemáte recht, bylo to jinak, ona dlouhá léta žila v utajovaném milostném svazku s jednou naší hraběnkou, tady ze Štiavnice, ta jí po smrti zanechala pohádkové bohatství.

Obojí se mohlo zakládat na pravdě. Ona vypadala i ve svém věku poněkud náruživě, to ta neposednost. Ochotná rozhoďnožka, mohla jí být, přestože tehdy tam u stolu seděla v módní halence s vysokým zapnutým límcem. A že má ráda ženy, inu, i to se stává, a snad proto se nikdy nevdala, bydlela sama ve svém domě.

Ale řeči o bohatství, ty musely být výmysl: Citronička se sice oblékala nákladně, ale jinak nežila na vysoké noze. Živila se tím, že zprostředkovávala dívky do služby. To jsem taky věděla, věděla jsem to, a to byl ten důvod, proč ještě stále stojím na prahu dveří, nejdu dál, hned vím, proč přišla a co mi chce říct.

Kočka Mína na peci se dívá, v zelenofialovém oparu přivírá oči. Ví, co se bude dít, co za dohodu uzavřely ty dvě ženy.

Kišasonka se obtěžovala až k nám, to bylo nezvyklé, jinak se nechávala prosit, než svolila ke zprostředkování, teď však přišla až nahoru na Reslu, místo abychom ji přišly my prosit k ní a ona nás nechala postávat v předpokoji svého domu.

„Anko, už jsi dost stará na to, abys přemýšlela nad tím, co bude.“

Citrony kišasonka mluvila zvučným hlasem. Začala mluvit jako první, to si pamatuju, zatímco já jsem jen stála, pořád jen stála.

„Tvoje mamička má starost o to, aby sis našla dobrou práci.“

„Pasu krávy.“

Byla to pravda, nikoli nezdvořilost, pásávala jsem krávy celé léto. Slova ze mě vyletěla sama od sebe, vytvořila val, ochranu, za níž jsem se schovala. Dvě ženy si vyměnily pohledy: je potřeba to vyřídit, co se dá dělat, je to nepříjemnost, ale potom bude klid.

„Podívej, Anko,“ oslovila mě mamička. Oslovovala mě tak, bez úsměvu. Přitom se ráda smála, měla veselou povahu, na vlasech nosila vždycky vyšívaný šátek, zavázaný pod bradou do jednoduchého uzlu, a zpod něj se smála. Připadalo mi to moc hezké.

„Nemůžeš pást krávy celý život. Je nutné, aby ses přiučila taky něčemu jinému. Požádala jsem tuhle kišasonku, aby ti našla dobrou službu.“

„Slyšel jsem, že tvoje matka se bude vdávat, Anko. Tak co? Zatancujeme si spolu na veselce?“

To jsou věty, které jsem zaslechla před pár dny ve městě, předtím, než k nám přišla kišasonka, zaslechla jsem je, už ani nevím kde. Otázky. Ptá se Lacibáči, jeden z našich sousedů, vysoký a neduživý muž, shrbený z toho, že celý život vysedává na kozlíku vozu. On je zběhlý kněz, chodil do semináře v Nitře a utekl kvůli lásce k děvčeti, kvůli lásce, co se dá dělat? Později si ji vzal za ženu, tu dívku, ale umřela při porodu, hned při prvním dítěti.

Bylo to před pekařovým obchodem, teď si vzpomínám, muselo to být tam, protože tam byl takový roh, výklenek, zpoza něhož nebylo vidět na ulici.

Myslím, že tehdy jsem přikývla, jen tak přikývne to dítě, bastard, jen tak, bez rozmyslu, přestože o těch vdavcích a o tancovačce slyší poprvé. Do té doby ho ani nenapadlo, kdoví proč, že by se jeho mamička mohla vdát. Vlastně ne, je tam důvod, a tím důvodem je on, mamiččin bastard, nemanželská dcera.

A je to zvláštní, ale v tom prvním okamžiku mě novina, že se to přece jen může stát, že ty vdavky se můžou konat, že to je vlastně jisté už natolik, že mě sousedé zvou k tanci, ani moc nepřekvapí. Až později jsem se doslechla, že se to může stát tehdy, když je otřes ze zprávy příliš velký: mysl ji odmítne, chrání se, jako zem, která pohltí horníky a vydlabané cestičky. Uvnitř se celá uzavře, ačkoli zvenku vypadá všechno běžně, jako obvykle.

Lacibáči na mě mrkl, ale myslel tím něco jiného, nikoli žert, ale pochopení, možná i něco víc.

„Budeš mít otce, co na to říkáš?“

Nic, na to neřeknu nic, nikdy na to nebudu moct nic říct. Nevím, dodnes nevím, jaké to je, mít ho. Dlouho jsem ani nevěděla, kdo jím je, tím pravým otcem, jiní to možná věděli, Lacibáči to věděl, ale řekl mi to, až když byla mamička mrtvá. Ale to bylo až později.

A potom, věty, věty, věty, do našeho rozhovoru se přimíchají ztišené hlasy nedaleko stojících nénik. Stojí za rohem, za tím výklenkem, takže je není vidět, proto vím, že to muselo být právě tam, před pekařovým obchodem.

„Trochu pozdě, jestli se mě ptáte, ale lepší pozdě než nikdy.“

Hlas si to řekne jakoby jen sám pro sebe, ale jiný, který se směje, už to rozvíjí: „Táta! Ten už je opravdu tátou. Vdovec se šesti dětmi. Děkuju pěkně! Ale vždyť kdo jiný by si vzal takovou, která s prvním, kdo přijde…“

Lacibáči také zaslechne to šeptání, blouznivé, které se šíří zpoza výklenku, slyší ho dobře, protože pokračuje ve svém zpovídání hlučným hlasem, tak se mi zdá, že naschvál hlučným: „A zůstaneš doma nebo půjdeš někam sloužit, Anko?“

Ani na to neřeknu nic, nikdy na to nic neřeknu, vždyť co může říct to dítě, ještě ani ne dívka, na tu otázku, kterou mu nikdy nepoloží doopravdy, položí mu ji jen soused, jenom on, a i to jen proto, aby přehlušil hlasy nedaleko stojících nénik. Svatba, veselka, šest dětí, služba, to všechno už vypadá jako samozřejmost, a přitom ona, budoucí služka, nemá o ničem takovém tušení, na něco takového ještě ani jednou nepomyslela.

Proč nepomyslela? Měla na to myslet, bastardi mají myslet na takové věci.

Néniky na to myslí a tvrdí, že to určitě bude služba, jak jinak? Vždyť jak by si ji mohli nechat, když by každý den ženichovi připomínala, odkud přišla… Taková ostuda!

„Pravda! Kdyby se chudák vdovec začal porovnávat s tím druhým, tak by z toho vyšel mizerně. Jeden plešatý dědek, druhý boháč, krasavec s prstenem na každém prstu. Nedivím se, že mu neodolala, když na ni pohlédl.“

„Jenom aby to nebyla ona, kdo ho svedl, pávice. Teď už to není vidět, ale v mládí byla krasavice. To je za trest, že ta malá je tak ošklivá!“

„Říkám vám, když ta půjde sloužit, dlouho nevydrží. Taková slaboučká holka, je z té sorty, co umírají mladé…“

Věty, věty, věty. Myslela jsem na ně od toho dne mnohokrát, myslela jsem a nevěděla, co si myslet. Až když jsem uviděla Citroničku, jak sedí v našem domku, pochopila jsem.

A zatím stojím stále ve dveřích, protože už chápu, a tak tam stojím jako přibitá a ona na mě mává, kišasonka mává cinkajícíma rukama, ale zbytečně, nepřivolá mě, dneska ne. Ale ona se nezlobí, pochopí, něco musí pochopit, protože vstane a přejde ke mně na práh dveří. Už je hodně blízko, cítím její parfém navzdory silné vůni mateřídoušky, bylo to něco podle poslední módy, dráždivé, umělé.

„Je malá, ale silná,“ ozvala se mamička, když viděla, že Citronička si mě prohlíží od hlavy k patě. Vím, zdálo se jí, že se pozastavila nad útlostí mého těla, hubených ramen, kotníků a zápěstí.

Kišasonka kývne hlavou, znamená to, věřím vám, je to v pořádku nebo také, nemluvte, nerušte nás. Prohlíží si mě, prohlíží si to malé děvčátko, ještě dítě, s věncem z trávy na hlavě, vyptává se ho na tolik věcí, až je dítě celé zmatené, neví, co říct, plete se, už ani neví, jak se jmenuje. Vyznala se Citronička ve své práci, byla důkladná, proto byla vyhlášená.

Nakonec se zahledí na ten věnec, tu korunu pro vílu, to se jí nezamlouvá, chce vědět, proč to má děvčátko na hlavě, jestli to tak běžně nosí, a když řeknu, že je to jen hra, ptá se hned, jestli si pořád hraju ve svém věku, jestli na to nejsem moc stará.

„Někdy, zvlášť takhle večer, se každému chce předstírat, že je někdo jiný.“

To jsem řekla, tak jsem odpověděla, a taky jsem se jí přitom dívala do očí. A tehdy se všechny víly, divoženky i skřítkové, kteří tam byli, na dosah ruky, rozplynuli. A od té doby už to dítě nebylo dítětem, bylo dívkou, služkou, vyrostlo takhle, v jediném okamžiku. A i když se později ta služka, která vyrostla z toho dítěte, občas bavila myšlenkami na přízraky, duchy z jiného světa, nikdy už nevěřila tomu, že je víla, nikdy nevěřila, že opona může spadnout.

Kišasonka je spokojená s odpovědí, vydává zvuky jako prasklý čajník: dalo se to vysvětlit tak, že se s chutí pochechtávala. Najednou je vulgární až odpudivá.