Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Tajemná vražda

Vydání první

Copyright © 2022 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2563. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Relative Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2022

Český překlad © 2022 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1960-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1961-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Jude Deveraux

Tajemná vražda

Lachlan, Florida, 2019

1

Šerif Daryl Flynn se třásl tak silně, až mu drkotaly zuby. Po tváři mu stékal pot. V ruce držel kousek papíru, který mu změní život. Ne! Zničí mu to život.

Vyhlédl přes prosklenou přepážku kanceláře a obdivoval své tři zástupce, kteří pilně pracovali.

Klid, pomyslel si. Přesně to potřebuje, o to usiluje. V malinkatém Lachlanu došlo v posledních pár letech k několika vraždám, ale teď už měli chvíli pokoj. Jediné problémy představovali hluční sousedé, ztracení psi a pár pokut za rychlou jízdu, které tu rozdali lidem z Miami.

Jenomže se všechno mělo změnit. Na papíru, který držel v ruce, stálo, že za čtrnáct dní bude z vězení propuštěn Randal Medlar – o celých pět let dřív.

Šerif Flynn na okamžik zavřel oči. Tak pečlivě to všechno naplánoval. Za čtyři roky měl jít do důchodu, ještě před Randalovým propuštěním. Promluvil by si se svojí ženou, aby odjeli z Lachlanu a přestěhovali se někam hodně daleko. Věděl, že by mu stačily tak tři minuty, aby ji přesvědčil. Evie s sebou neustále nosila pas. „Jenom pro případ, že by se objevilo nějaké dobrodružství,“ říkávala. Už měla plné zuby života na maloměstě, kde lidé zavolali klidně i ve tři ráno, protože se jejich kočka nevrátila domů. Evie chtěla vidět svět. „Než budu příliš stará, abych si to užila.“

Znovu pohlédl na papír v naději, že si ho přečetl špatně. Už za dva týdny bude Randal Medlar volný – a Daryl si byl jistý, že se vrátí do Lachlanu.

Randalova žena Ava žila nedaleko Chicaga a existovala malinkatá možnost, že její manžel zamíří za ní. Během let Daryl využíval legální postupy, aby sledoval, co se s Randalem děje, a věděl, že ho Ava ve vězení často navštěvovala. Ava však vždycky byla věrná a milující manželka – tak oddaná, že způsobila spoustu potíží, kterým teď čelil.

Šerif se opřel na židli a stále zíral na dokument, jako by mohl změnit to, co je v něm napsané. Ruka se mu tak potila, že se roh papíru rozpadal.

Měl dva problémy. První představoval Randalovu dceru, Kate. V posledních letech si Daryl tu mladou ženu docela oblíbil. Věděl však, že jí Ava všechno zatajila. Než aby přiznala, že je její manžel ve vězení, Ava dceři napovídala, že Randal zemřel, když byly Kate čtyři roky. To dítě vyrostlo v domnění, že jí z rodiny zbývá už jen matka. Teprve v dospělosti se dozvěděla, že má i tetu, Saru Medlarovou, která je slavná spisovatelka a žije v maličkatém Lachlanu na Floridě.

Kate tu zprávu přijala docela dobře a okamžitě svou tetu kontaktovala. Sara uvítala neteř s takovým nadšením, že si Kate našla práci v Lachlanu, odjela na jih a nastěhovala se do Sařina velkého domu, v němž žil i Jack Wyatt, vnuk Sařiny lásky z dětství.

Podle toho, co Daryl viděl, Medlarská trojka spolu vycházela skvěle. Jack měl stavební společnost, která renovovala nejchudší části Lachlanu, a Kate se dařilo v práci realitní makléřky. Sara odešla na odpočinek, přestala se věnovat psaní na plný úvazek a vrhla se do fotografování a všeho, co zaujalo její aktivní mysl. Ano, měli ve zvyku strkat nosy do všech možných zločineckých aktivit v Lachlanu – a podle toho, co slyšel, i na jiných místech – ale když neslídili, nepůsobili žádné potíže.

Jak však bude Kate reagovat, až zjistí, že všechno, čemu v životě věřila, byla lež? Nejenže je její otec naživu, ale její milovaná teta proti němu svědčila. To díky Saře byl Randal ve vězení. „Za to můžeš ty. To kvůli tobě skončil tvůj vlastní bratr za mřížemi. Už nikdy Kate neuvidíš. To ti přísahám!“ křičela Ava v den, kdy byl vynesen rozsudek. Dva bezpečnostní hlídači ji museli vyvést ze soudní síně.

Daryl věděl, jak bude Kate reagovat. Bude vzteky bez sebe. U dětí to tak bylo vždycky. Nedokázali dospělým odpustit jejich chyby. Byli kritičtí jako inkvizice. Bude Kate tak naštvaná, že odjede z městečka? Obrátí se ke každému zády a zmizí? Spoustě lidí by to zlomilo srdce. Jack a Sara by se z toho nejspíš nikdy nevzpamatovali.

Daryl upustil dokument a složil hlavu do dlaní. Nic z toho se nedalo srovnat s jeho druhým problémem, který byl mnohem vážnější než nějaké zraněné city. Kdysi dávno se účastnil jedné „práce“. Velké. Za miliony. Darylovi bylo tehdy jenom osmadvacet. Byl ženatý a na mizině a zoufale toužil zajistit Evie všechno, co si zasloužila. A pak tu byl jednačtyřicetiletý Randal, který to uměl se slovy. Vždycky se dokázal usmívat a přesvědčit každého, že všechno bude v pohodě. Až do té poslední chvíle mu to, co prováděl, vždycky prošlo. Co se týče té práce, Randal byl vůdce, génius, který to všechno vymyslel. Daryl, Walter a Jackův otec Roy Randala následovali, aniž by se na něco ptali. Pravda, profitovali z toho, ale později nastaly potíže.

Daryl se podíval na dokument. Takže teď bude Randal předčasně propuštěn – samozřejmě za dobré chování – a Daryl si byl jistý, že zamíří rovnou do Lachlanu. Bude chtít vidět svou dceru, která ani netuší, že je naživu.

A možná bude chtít konfrontovat svou sestru za to, že mu pomohla do vězení. Jak se s tím Daryl, který je teď šerifem, popere?

Randal bude chtít samozřejmě vyhledat své staré přátele. Roy a Walter byli mrtví, takže zbýval Daryl.

Stačilo jen, aby Randal připomněl šerifovi, co spolu provedli, a… Co pak? Bude ho vydírat? Bude mu Randal vyhrožovat, že všechno poví browardskému oddělení šerifa, pokud mu Daryl nepomůže s lumpárnami, které zase vymyslí? Daryl přijde o svoji penzi a dobré jméno. Co bude chtít Randal tentokrát? Provést nějakou obrovskou loupež? Aby zmizela nějaká drahá auta? A co takhle Ponziho schéma?

Ve vězení se toho Randal o zločinu jistě hodně dozvěděl a bude chtít všechno vyzkoušet. Randal nechápal, co znamená slovo podvodník.

Jak mu Daryl dokáže odolat? Randal umí přemluvit kohokoliv k čemukoliv. Dokáže –

Daryl se rozhlédl po kanceláři. Jedině že bych tu nebyl, uvažoval. Pokud mě Randal nenajde, nemůže mě vydírat a nutit k dalším lumpárnám. A já budu mít čas promyslet si, co musím udělat. Odejít do předčasného důchodu? Evie by z toho byla nadšením bez sebe!

Pohlédl na své tři zástupce. Kdo by mohl zaujmout jeho místo, až tady nebude? Tvrdil Evie, že jelikož za sebe nemá žádnou náhradu, nemůže si vzít dovolenou.

Pete a Dave byli bratranci. Byli to pohlední mladíci, kteří se neustále usmívali. Byli tak milí, že jim lidé děkovali, když jim dali pokutu.

Pokud – ne, až – začne Randal Medlar dělat potíže, neměli by tušení, co si mají počít.

Bea byla také jeho zástupkyní, ale pracovala především v kanceláři. Randalovu sladkému kouzlu by nikdy nedokázala odolat.

Daryl se začal potit ještě víc. Kdyby jen dokázal najít někoho, kdo by převzal jeho místo.

Hlavní dveře se otevřely a dovnitř vešla Heather Wyattová, Jackova matka. Roznášela pozvánky na  školní charitativní pečení. Usmála se na Daryla a zvedla letáček. Přikývl. Ano, může ho tu vyvěsit. Udělá všechno, aby pomohl komunitě.

Když se otočila, pomyslel na jejího syna, Jacka. Jeho otcem byl Roy Wyatt, známý ničema, který byl součástí Randalova gangu – a jeden z Darylových nejlepších přátel, když vyrůstali. Ale díky Evie se Daryl polepšil, zatímco Roy se nikdy nezměnil. Pokud došlo k nějaké rvačce, Roy byl u toho. Gamblování, popíjení, ženské, Roy si nic neodpustil. S Randalem byli skvělí přátelé. Byli stejní, a zároveň naprosto odlišní. Byli –

Darylovi skoro zaskočilo. Jack!

Jack Wyatt, napravený lotr, nyní počestný byznysmen, byl zároveň postrachem zločinců. Ochránce Sary a Kate. Nejspíš byl jediný, koho Daryl znal, kdo by se dokázal postavit Randalu Medlarovi. Jack se přece dovedl vzepřít i Royovi.

Daryl ještě jednou zkontroloval datum na dokumentu. Má čtrnáct dní na to, aby přesvědčil Jacka, že by se měl stát jeho zástupcem. „Jenom dokud budu pryč,“ poví mu Daryl. „Víš, že Dave a Pete sami nic nezvládnou.“ Dodá, že Jackovy záznamy z dospívání jsou zapečetěné, takže ano, může být jmenován jako jeho zástupce. „Kvůli Evie,“ řekne. „Vždycky tě měla moc ráda.“

Jo, pomyslel si. Jack by to mohl udělat. Ne! On to udělá.

Zavolal Evie. „Víš, jak jsi vždycky chtěla, abychom se vydali na plavbu? No, tak já bych mohl, ale má to pár háčků.“ Zadíval se na dokument. „Musíme odjet osmého.“ To budou dva dny před Randalovým propuštěním. „Kdyby to bylo o den později, už bych nemohl. A zůstaňme pryč aspoň šest týdnů.“ Poslouchal. „To je mi fuk. Třeba Austrálie?“ To působilo dostatečně daleko. „Myslíš, že to zvládneš?“ Když se neozvala žádná odpověď, usmál se na telefon. Zavěsil a začal pátrat po výletu lodí, který by odpovídal požadavkům.

Fajn, pomyslel si. První krok mám za sebou. Teď jen musí přemluvit, přesvědčit a ponouknout Jacka Wyatta, aby se nechal jmenovat dočasným zástupcem šerifa.

Daryl se usmál. Jeho plán byl tak odporný, plný tolika polopravd a tajemství, že by na něho byl Randal pyšný. Škoda že se o něm nikdy nedozví.

O dvanáct dní později

Lenny ležel na břiše s dalekohledem v ruce a sledoval ten dům. Byl tu třetí den a už tu malou rodinu docela znal – za což byl placený.

Manželovi bylo přes čtyřicet, byl to právník v nějaké nóbl firmě v browardském okresu. Lenny si ho označil za typ „opečovávaný mužský“. Jeho pěkná mladá ženuška – kterou měl Lenny sledovat – se starala o dům, jejich dva chlapce, jídlo a malou farmičku s kuřátky a skleníkem plným salátů. Kdyby zmizela, ten chlap by nenašel ani vlastní boty.

Lenny uvažoval, že se té ženě nejspíš líbí, když jsou na ní ostatní závislí. Podle toho, co viděl, jen sotva odcházela pryč. Její jedinou pravidelnou návštěvnicí byla mladá zrzka. Trávily spolu čas v budově, která stála pod stromy.

Byl zvědavý na to, co tam dělají, a tak tam jednou v noci zašel. Zámek bylo snadné otevřít. Jednalo se o dílnu a k vlastnímu údivu zjistil, že dvě ženy tam vyrábějí domečky pro ptáky. A ne ty jednoduché výtvory s jednou dírou uprostřed, které se dají koupit v obchodech, ale velké, složité napodobeniny skutečných domů.

Lennyho ty miniaturní budovy natolik ohromily, že uvnitř strávil příliš mnoho času. Fotky, nástroje, dokonalé malinkaté domečky, to všechno ho fascinovalo. Než odešel, už se rozednívalo. Což byla chyba! Ta ženská, Charlene Adamsová, vždycky stávala brzo – a vycházela z domu, zrovna když se Lenny vynořil ven.

Mlčky proklouzl za roh dílny. Jakmile vešla dovnitř, úlevně si vydechl. To bylo jen o fous.

Cestou zpátky do zadní části pozemku, kde se skrýval v podrostu, potřásl hlavou. Začínal tu rodinu mít rád . Opravdu doufal, že nedostane přikázáno, aby je zabil.

Zničehonic zahlédl nějaký pohyb. Jen drobný, ale byl tam. Za sebou měl celé roky zkušeností v tom, aby si všímal věcí, které jiní neviděli. Charlene byla v dílně a její manžel v práci, děti ve škole. Kdo to tedy je u stodoly?

Lenny věděl, jak zůstat bez hnutí, ale zdvojnásobil svoje úsilí. Během let se udržoval štíhlý a v kondici. I když svaly byly fajn, zjistil, že rychlost a pružnost jsou pro jeho práci nejdůležitější.

Ze stínů vyšel muž a Lenny ho pozoroval, jak se plíží kolem stodoly. Studoval všechny detaily – přesně jako Lenny prvního dne.

Byl to ještě mladík a způsob, jímž se pohyboval, prozrazoval, že ovládá nějakou formu bojového umění. Lenny v duchu zasténal. Tihle chlapíci jsou záludní. Všude mají ukryté nože a dokážou zasáhnout jakýkoliv cíl.

Ale možná je to děcko jenom stalker. Charlene byla velice hezká a většinu dne tu byla sama. Sousedé, kteří by mohli slyšet výkřiky, se nacházeli daleko. Byl to ráj každého úchyláka.

Když mladý muž zašel do stodoly, Lenny si poraženecky povzdechl. Tohle není žádný stalker. Věděl, co má ten chlapík za lubem, jinak mohl zahodit celé roky zkušeností.

Lenny chvilku počkal v naději, že se mýlí. Na půdě bylo otevřené okno, jímž se nakládalo seno. Jestli se tam ten člověk schová, prozradí svoje opravdové úmysly.

U okna se objevil záblesk pohybu. Až bude Charlene vycházet z dílny, bude ten muž připravený. Lenny zaťal zuby. Jeho nejhorší obavy se potvrdily. Má pušku? S dalekohledem?

Lenny se překulil na záda, vytáhl jednorázový telefon a vytočil jediné číslo, které v něm měl uložené. Člověk na druhé straně to zvedl okamžitě. „Najal jste někoho dalšího? Aby mě kontroloval?“ zašeptal Lenny.

„Ne.“ Muž zněl, jako by to očekával. „Obával jsem se, že po ní lidi půjdou, ale ona není opravdový cíl. Viděl jste toho staršího muže, o kterém jsem vám povídal?“

„Ne. Tenhle je mladý. Krátce přes třicet, jestli vůbec. Cvičený.“

„Možná je to nějaký kamarád, jenom návštěva.“

Idiote! pomyslel si Lenny. „Ne. Tenhle je jako já. Jde po ní nebo po tom, kdo je s ní spojený.“

Ozvalo se slyšitelné povzdechnutí. „Mohl byste zjistit, o co mu jde? Hlavně mu nedovolte, aby jí ublížil! Ona je můj lístek k –“ Zarazil se. „Musím běžet.“ A zavěsil.

„Váš lístek k tomu, abyste dostal, co chcete,“ zamumlal Lenny.

Když ho najal, Lenny se na nic moc nevyptával, jenže ten chlapík byl tak nervózní, že toho spoustu vyblábolil. Dokonce zmínil i jisté jméno, jak se snažil Lennyho přesvědčit, že je vlastně lidumil, že tohle ještě nikdy dřív nedělal. Jako by na tom Lennymu záleželo.

„Jenom chci, abyste ji sledoval a pověděl mi o každém, s kým se setká.“

Ach, pomyslel si Lenny. Žárlivý milenec. Nebo se ji snaží dostat do postele.

Ještě pár minut seděli v malé restauraci. Ten muž posunul roztřesenou rukou po stolku naditou obálku. Lenny si pomyslel: Tohle je jedna z těch věcí „než umřu“. O box se opíral párek berlí a podle toho, jak ten muž vypadal, nezbývalo mu moc života. Lenny seděl bez hnutí a sledoval, jak se ten člověk belhá restaurací o berlích, nasedá do auta a odjíždí. Lenny z vlastní zkušenosti věděl, že je lepší nedovolit, aby někdo viděl auto, ve kterém jezdí.

Lenny, rozzlobený touto novou komplikací, odložil telefon a vstal. Chvilku počkal, než se mu rozproudí krev v žilách – zatracené stáří! Pustil se přes pozemek, tak aby ho nikdo neviděl.

Ve stodole neztropili koně žádný hluk. Když tu byl první den, spřátelil se s nimi za pomoci jablek. Pár si jich schoval a rukama v rukavicích je teď hodil do boxů. Hluk krmících se koní ho teď bude krýt.

Nahoru vedl jenom jeden žebřík, a Lenny ho nehodlal použít. Seník byl ohrazený bezpečnostním zábradlím, ale prostor ve stodole byl otevřený. Vyleze na něj na druhém konci, mimo dohled každého, kdo by byl nahoře. Už si zjistil, jak se tam dostane: vyskočí na starý stůl, nohou se zapře o polici s otěžemi, chytí se za podlahu seníku a pak se přehoupne přes zábradlí. To všechno provedl v naprosté tichosti.

Mladík seděl na balíku sena, oči zavřené, jako by meditoval. Děcka! pomyslel si Lenny s úšklebkem. Když mladý muž vzhlédl, v očích se mu mihl záblesk šoku, že tam Lennyho vidí stát. Pak však naskočil jeho výcvik. Pomalu se zvedl, ale nakláněl se do strany, nejspíš se natahoval pro zbraň.

Lenny ovšem zbraň měl. Byla to jenom dvaadvacítka, nicméně na tuhle vzdálenost odvede svou práci.

Mladík stál bez hnutí před otevřeným oknem. Zíral na Lennyho. „Vím, kdo jste.“ V hlase se mu ozýval úžas.

Lennymu se přes levé obočí táhla jizva. Někdy si ji zakrýval, ale dneska se s tím neobtěžoval.

„Slyšel jsem o vás.“ V očích se mu objevil třpyt, který prozrazoval, že by rád získal věhlas za to, že dostal legendu.

„Podívej,“ prohlásil Lenny, „chci jenom informace. Nechci nikomu ublížit.“

Kluk se usmál, tak jak to dovede jedině mládí. Jako by říkal: Jak by mi mohl takový stařík jako vy ublížit?

Lenny zariskoval. „Má to něco společného s Randalem Medlarem?“ Mírné rozšíření mladíkových očí prozradilo, že odpověď zní ano. Co je, sakra, tenhle Medlar zač? uvažoval Lenny. Hledal ho na internetu, nic však nenašel. Jen opravdová VIP dovedla zachovat takovou anonymitu.

Mladík se pomaloučku sunul dopředu, zatímco se mu díval do očí. Lenny se v duchu ušklíbl. Ten kluk si nejspíš myslí, že jsem příliš starý a senilní, než abych pochopil, co má za lubem.

Lenny se vrhl dopředu, chtěl, aby to děcko uhnulo. Mladík tak učinil, jenže ztratil rovnováhu. K Lennyho šoku kluk spadl dozadu – rovnou ven z velkého otevřeného okna. Když dopadl dole na zem, ozvalo se prasknutí kostí. Dobře! pomyslel si Lenny. Na pár týdnů dostane sádru a zmizí mi z cesty.

Předklonil se a podíval se dolů. Mladík ležel na zemi, tělo ve zvláštním úhlu. Lenny už viděl smrt, aby ji poznal. Muž si zlámal vaz. Byl mrtvý.

Lenny rychle slezl po žebříku a vyběhl ven, opatrně našlapoval jen na dlažební kostky. Zastavil se nad klukem. Co teď? uvažoval. Nemůže tu to tělo nechat. Všude by byli policajti. Musí se ho zbavit. Ale jak? Štěpkovač? Kdepak. Nebylo by snadné nějaký najít. Je na Floridě, tak co třeba aligátoři? Určitě jsou nedaleko. Ten nápad se mu zamlouval. Byl čistý a úpravný. A nesl v sobě náznak environmentální ochrany.

Byl tak ponořený v myšlenkách, že neslyšel kroky, dokud nebylo pozdě. Charlene vyšla ze své dílny. A co hůř, viděla ho!

Lenny zmizel tak rychle, jak se mu to ještě nikdy nepodařilo. Rozplynul se jako obláček kouře.

Ze svého úkrytu pak sledoval, jak Charlene udělala několik dalších kroků, ale pak jí zřejmě došlo, že by neměla konfrontovat nějakého podivného muže sama. Už se otáčela, když zahlédla mladíka na zemi.

Lenny už ji znal natolik, aby věděl, co udělá. Rozběhla se k tomu děcku. Stál v pozadí, splýval se stromy a pozoroval ji, jak se ho snaží oživit. Dýchání z úst do úst, usilovně masírovala jeho srdce.

Jedno jí musel přiznat – opravdu se ho pokoušela přivést zpátky k životu.

Lenny čekal, až to vzdá a odejde domů pro telefon. Věděl, že ho s sebou nosí jen zřídka. Až to udělá, zajde na seník, aby se podíval, co tam to děcko nechalo. Zbraně? Mobil? Nahrál si ten syčák celou tu akci a postoval ji na Facebook?

K Lennyho hrůze se objevilo na cestě auto a on okamžitě poznal, komu patří. Byla to ta zrzka, která stavěla s Charlene domečky pro ptáky. Věděl, že zavolá šerifovi a že Lenny nebude moct proklouznout zpátky do stodoly.

Zdráhavě přelezl přes plot v zadní části pozemku a odjel do svého motelu. Sužoval ho hluboký pocit selhání. Možná že je na tuhle práci opravdu už moc starý.

Vytáhl jednorázový telefon. Musí vše oznámit muži, který ho platí.

2

Kate se lépe zachumlala ve své velké posteli. Dneska má celý den volno! Nemusí předvádět žádné domy, podepisovat smlouvy ani si ukládat do paměti žádné další nemovitosti.

Za poslední rok došlo v její práci realitní agentky k několika změnám. Nejlepší bylo, že její šéfka Tayla Kirkwoodová konečně najala office manažerku. Kate a další tři zaměstnanci byli tak zavaleni prací, že na Taylu udeřili. Její odpověď na požadavky zněla: „Jasně. Někoho najděte.“

Celkově vzato byla její reakce zklamání. Snadné řešení, že? Ha ha. Trvalo celé týdny, v nichž dvě osoby, najali a okamžitě vyhodili, než našli toho správného člověka. Teď už nová manažerka pracovala a následkem toho si mohla Kate vzít trochu volna.

Stráví den s Charlene prací na domečcích pro ptáky. Kate chtěla zkusit domek ve stylu art deco. O nářadí nebo dokonce o dřevě nic nevěděla, ale Charlene byla trpělivá učitelka a obě byly za společnost té druhé rády.

To Sara a Jack ji ponoukali, aby se přátelila i s někým jiným než s nimi.

„Neměla bys trávit tolik času jenom s námi,“ domlouvala jí Sara. „Kromě práce se s nikým jiným nevídáš.“

„To ani ty,“ namítla Kate.

Sara se zazubila. „Já jsem stoprocentní introvert. Čtení, psaní příběhů, fotografování, příspěvky na Redditu. Nic víc nepotřebuju. Ale ty…“ Větu nedokončila.

„Možná bych měla zajít na nějaké rande.“ Kate pokradmu koukla na Jacka.

„Kam bys chtěla, abychom vyrazili?“ opáčil okamžitě.

Nedávno, když byli v Anglii, se s Jackem políbili. Dávalo by smysl, že když se vrátili domů, zajdou někam dál. Jenže se tak nestalo. Uzavřeli tichou dohodu, že mají čas a není nutné nikam pospíchat. Kate bylo teprve pětadvacet. Nebylo třeba, aby si začínala něco vážného.

Navíc se jim líbilo, jak to mezi nimi bylo. Všichni tři žili společně ve velkém domě, smáli se, popichovali, pracovali spolu a užívali si život. Něco tak dobrého se jim prostě nechtělo měnit.

Navíc tu byla jejich druhá „práce“ v podobě řešení vražd. Zatím byly tři a bylo to složité, frustrující a občas děsivé. Když Kate spatřila muže visícího v rohu místnosti… Nechtělo se jí na to ani vzpomínat. Nakonec však bylo rozlousknutí těch případů nesmírně uspokojující.

Zdálo se, že to všechno teď už skončilo. Když Jack oznámil Saře a Kate, že šerif Flynn chce, aby se stal jeho dočasným zástupcem, obě propukly v smích. To je ale vtip! Chvíli jim trvalo, než jim došlo, že to myslí vážně.

„Šerif Flynn tě přece nemá rád,“ vyhrkla Kate.

„Na tom se nic nezměnilo.“ Jack vypadal s protaženou tváří zasmušile. Neholil se celé dny a vousy měl stejně černé jako svoje myšlenky.

„Proč?“ Sara zněla podezřívavě. „Co má Daryl Flynn za lubem teď?“

Jack pokrčil rameny. „Mám dojem, že mu manželka vyhrožuje, že se s ním rozvede, pokud ji nevezme na dovolenou.“

„Tu práci může zastat jeden z jeho zástupců. Mohli by –“ Kate se zarazila. Dave a Pete by úřad sami nezvládli. Kdyby došlo k nějakým opravdickým potížím, nejspíš by zpanikařili.

„Nemůžou někoho poslat z Browardu?“ zeptala se Sara, pak zvedla ruku. „Pardon, hloupá otázka.“ Velký úřad šerifa okresu Broward ve Fort Lauderdalu by nejspíš s radostí někoho zajistil. Vzhledem k několika vraždám v Lachlanu v posledních letech bylo městečko považováno za „nebezpečné“. A terčem posměchu. Jenže lidi z okresu by nejspíš do všeho šťourali a obyvatelé Lachlanu by z toho byli zoufalí. „Takže to vezmeš?“

„Asi jo,“ zabručel Jack. „Můj otec a Flynn se postarali o to, aby moje záznamy v rejstříku trestů zůstaly zapečetěné. Nejspíš jim to dlužím.“ Zločinecké aktivity Jackova otce byly v městečku legendární a Jack byl v pubertě pěkný rebel.

„V uniformě budeš vypadat roztomile.“ Kate zajiskřilo v očích.

Zakabonil se na ni. „Budeš ji muset žehlit.“

„No tak to ani omylem!“ vyhrkla. „Můžeš –“ Jack se na ni culil.

„Budeš mít přístup ke všem záznamům dávných případů.“ Sara zněla zasněně.

Kate svou tetu chápala. „Určitě existuje spousta odložených případů. Všechny ty nevyřešené zločiny a pohřešovaní lidé. Mohli bychom –“

„Ne!“ vykřikl Jack a vstal. „Jsem si jistý, že tohle je pravý důvod, proč Flynn chce, abych to místo vzal já. Abych vás chránil před vámi samotnými. V těch záznamech se hrabat nebudete. Nebudete se pokoušet napravit dávné křivdy. Nebudete řešit nespravedlnosti. Nic takového.“ Probodával je varovným pohledem, ale ženy se dál culily. Povzdechl si. „Jdu si párkrát bouchnout do pytle. Přidá se někdo?“

„Jasně.“ Ženy se převlékly a nasadily si boxovací rukavice. Věděly, že Jack občas potřebuje upustit páru a zbavit se vzteku, který se v něm hromadil.

Za pár dnů byl Jack uveden do funkce zástupce a šerif Flynn nastoupil na loď ve velkém Fort Lauderdale sousedícím s Lachlanem. Vrátí se až za šest týdnů.

Ačkoliv Jack neustále vtipkoval o malém ospalém Lachlanu, věděli, že chce odvést dobrou práci. Jedním z jeho hlavních životních cílů bylo očistit jméno Wyatt.

Kate taky věděla, že jednou z Jackových starostí je, že se Kate bojí o svoji matku. Ava Medlarová jako by zmizela.

V dětství se Kate musela potýkat s matčinými záchvaty depresí, které byly tak hluboké, že ji vždycky celou pohltily. Když se Kate vrátila domů ze školy – ze základky, ze střední či z univerzity – často nacházela svou matku schoulenou někde v koutě, zatímco se nedokázala ani najíst, ani napít.

Řešit matčiny nálady byl jeden z největších Katiných problémů v životě. Někdy trvalo celé dny, než matku dostala alespoň do fáze, kdy dokázala mluvit – a pokaždé se pak rozhovořila o svém zesnulém manželovi. „Prostě mi hrozně chybí. Byl celý můj život. Byl to důvod mého bytí,“ říkávala.

Kate se nenechala matčinými komentáři, kterými ji vypouštěla ze svého života, zraňovat. Kate to považovala za jiný druh lásky než ten, který byl mezi matkou a dcerou.

Teprve když Kate absolvovala na univerzitě a získala dobrou práci jako realitní makléřka, matka ji šokovala odhalením, že má tetu – a Ava o ní neřekla jediné hezké slovo. „Je to sobecká, senilní stará ženská, která nás vypustila ze svého bohatého života,“ byla jen část toho, co Ava o své švagrové prohlašovala.

Kate si připadala jako zrádce, když si Saru Medlarovou vygooglila. Zjistila, že její teta je velice úspěšná spisovatelka. Na tom ale nezáleželo. Kate jen chtěla to, o čem vždycky snila: milující rodinu. Toužila se s neznámou tetou setkat. Tajně kontaktovala majitelku realitní kanceláře, Taylu Kirkwoodovou z Lachlanu, vysvětlila jí, kdo je, a zeptala se jí, jestli nemá ve své firmě volné místo. Tayla odpověděla nadšeným: „Ano!“

Zbývalo jen oznámit to své matce – a toho se Kate děsila. Připravila se na matčin největší a nejvážnější záchvat. Ovšem ke Katině šoku ji matka podpořila, aby opustila Chicago a Aviny nábožensky fanatické bratry a odjela na slunnou Floridu, kde žila teta Sara. Kate to málem vzdala, když jí Ava vyprávěla o Sařině výbušné povaze.

Přestěhování však bylo to nejlepší, co Kate mohla udělat. Nyní měla za sebou několik let extrémního štěstí a spokojenosti – a v tom spočíval ten problém. S její matkou se něco stalo a Kate věděla, že se s tím bude muset vypořádat.

Obvykle byly Kate s matkou v častém kontaktu: volaly si, psaly, pořádaly videohovory. Kate musela často přestát matčino láteření na Saru. Čistě ze sebeobrany vždycky mlčky přešla všechno, co jí Ava naservírovala. Kdyby se tety zastala, Ava by upadla do jedné ze svých depresí a Kate by pak musela odletět do Chicaga, aby ji utěšila.

Zatím Kate tomu nutkání dokázala odolat. Jenomže se něco změnilo. Minulý měsíc Ava začala Kate přemlouvat, aby se vrátila do Chicaga „na návštěvu“. Kate se nenechala ošálit. Matka chtěla, aby se vrátila „domů“. Aby zase žily spolu. Neodvažovala se říct: „Teď mám domov tady.“ Ava by pak jistě skončila v nemocnici.

Místo toho Kate využívala práci jako výmluvu, proč se nemůže vrátit. Ava však byla neoblomná. Vymyslela stovky důvodů, proč by měla Kate dorazit do Chicaga. Mohla by jít na navazující studium, vidět se se starými přáteli. A v zimě by mohla nosit svoje pěkné svetříky. Ava použila všechno, co ji napadlo.

Během jednoho videohovoru Kate navrhla, aby se Ava přestěhovala do Lachlanu. „Najdu ti tu pěkný byt a –“

„Chceš, abych já žila sama, zatímco ty bydlíš s ní?“ Ava celá zbrunátněla vztekem.

Po každém telefonátu podal Jack Kate ledovou margaritu.

Jack i Sara se nabídli, že Avě zavolají, aby ji zkusili trochu uklidnit. „Ne!“ vyhrkla tehdy Kate. Věděla, že vnější vlivy by všechno jenom zhoršily.

Všechno však zničehonic přestalo. Před deseti dny jí matka poslala textovku.

Musím odjet. Všechno je na dobré cestě. Brzy se uvidíme.

Od té doby se matka Kate neozvala. Celých deset dnů ani slovíčko. Nijak nereagovala na žádnou formu komunikace, kterou Kate zkusila.

Samozřejmě všechno vypověděla Saře a Jackovi.

Sara zavolala jednomu ze svých přátel nakladatelů, který žil v Chicagu, a požádala ho, aby zkontroloval Avin dům. Syn toho přítele zašel dokonce dovnitř. Sara se moudře neptala, jak se tam dostal. Uvnitř bylo prý čisto a uklizeno a prázdno. Poslal fotky skříní a Kate zjistila, že polovina matčina oblečení je pryč, ale zimní věci tam zůstaly.

„Alespoň odjela někam, kde je teplo,“ konstatovala Sara.

„Zaletím tam a zkusím něco zjistit,“ nabídl se Jack.

„Ne,“ odmítla Kate. „Ještě chvíli počkám.“

Jack to nahlas nepřiznal, ale věděl, že jeden z důvodů, proč vzal práci zástupce, byla Ava. Jack teď mohl požádat o pomoc chicagské policejní oddělení.

Kate s povzdechem vylezla z postele. Bylo pozdě, ačkoliv v jejich domácnosti bylo pozdě relativní pojem. Jack obvykle býval do sedmé ve své stavební společnosti a teď už bude v lachlanském úřadu šerifa. Co se týče Sary, nebylo nijak neobvyklé, když zpod jejích dveří vycházelo světlo už ve čtyři ráno.

Kate se oblékla, zašla do kuchyně a snědla misku cereálií. Zrovna loupala pomeranč, když Sara otevřela dvojité dveře od své ložnice. Byla to drobná žena, s krátkými blond vlasy a obdivuhodně hladkou tváří bez vrásek vzhledem ke svému věku. Nikdy se nebavily o konkrétním čísle, ale Sara se zúčastnila protestů proti válce ve Vietnamu.

„Jack už je pryč?“

„Hm, ano,“ odpověděla Kate. „Nejspíš už je v práci a čte si všechny ty úžasné záznamy.“

„Spíš od sebe odhání děvčata. V té uniformě vypadá opravdu skvěle.“ Sara byla Jackovou čestnou babičkou a v jejích očích nemohl udělat nic špatného. „Zajedeš k Charlene?“

„Ano.“

„Dostala jsi z ní nějaké informace?“

Kate se rozesmála. Svou tetu obalamutit nemohla. Před mnoha lety znala Charlene Katina zesnulého otce, Randala. Kate byla celý svůj život otcem posedlá, ale z matky nikdy nic nevypáčila. Minimálně nic skutečného. Pro Avu byl Randal Medlar světec, příliš dobrý, než aby chodil po této zemi. „Bůh si ho vzal,“ říkávala se slzami v očích.

Jedním z důvodů, proč se Kate chtěla seznámit se svou tetou, byla touha dozvědět se něco o svém otci. Jaký byl doopravdy? Kate chtěla vědět všechno, od jeho oblíbeného jídla až po politické názory.

Sara se však chovala vyhýbavě. Tu a tam o svém bratrovi utrousila pár poznámek, ale nic pořádného. Jediné, co se Kate dozvěděla s určitostí, byl fakt, že její otec nebyl zrovna nejčestnější člověk. Možná byl dokonce tak trochu lotr – a to bylo ještě slabé vyjádření.

Kate se dozvěděla, že zemřel na infarkt, ale občas uvažovala, jestli to byla opravdu příčina jeho smrti. Kdyby někdy získala přístup k záznamům v lachlanském úřadu šerifa, vyhledala by si Randala Medlara a zjistila pravdu.

„Tváříš se vážně,“ prohodila Sara. „Co se děje? Řekla ti Charlene něco ošklivého?“

„O mém otci mluví ještě míň než ty.“

Sara, namísto aby uznala vinu, se usmála. „Chytré děvče. Takže u ní budeš celý den?“

„Nejspíš jo. Líbí se mi tam. Nevím, čím to je, ale s Charlene jsme si sedly. Někdy mi podá nástroje ještě dřív, než je potřebuju. A mě něco napadne a ona o tom začne mluvit.“

„Zřejmě je mezi vámi pouto z minulého života.“

Kate se usmála. Sařiny zápletky v knihách často obsahovaly reinkarnaci. „Doufám, že to bylo v osmnáctém století. Miluju jejich šaty.“

„A jak se mají chlapci?“

Obě věděly, že Sara myslí Lelanda i kluky. „Leland Charlene zbožňuje. Neustále ji sleduje, jestli je v pořádku.“

Sara přikývla. Věděly, co je důvodem Lelandovy opatrnosti.

„Děti jsou divočáci.“ Kate se usmívala. „Charlene je drží zkrátka, jinak by se houpali na trámech ve stodole. Milují koně a –“ Pohlédla na Saru. „Proč se tak usmíváš?“

„Jsem ráda, že jsi šťastná. Co kdybys je pozvala k nám, Jack může ugrilovat rybu?“

„To zní skvěle. Co třeba příští sobotu?“

„Perfektní.“

Kate zkontrolovala hodinky. „Musím běžet. Slíbila jsem Charlene, že do devíti dorazím.“

„Užij si to,“ řekla Sara. „Mějte se pěkně.“

Kate s úsměvem líbla tetu na tvář a vyrazila do garáže ke svému autu. Byla v pokušení se zeptat, jestli by si mohla půjčit Sařino silné auto, MINI Cooper JCW, ale rozmyslela si to. Spokojí se s velkým, pohodlným sedanem, v němž vozí po městě klienty.

Neměla to daleko, jen do Jihozápadních rančů, což byla komunita, již tvořily malé rodinné farmičky. Ty koupili různí boháči, kteří tam postavili multimilionové domy a celou oblast oplotili. Stala se z toho exkluzivní čtvrť.

Charlene si však nechala původní jednopodlažní dům. Jack ho před lety opravil a postavil i kurník, stodolu a skleník, v němž Charlene pěstovala salát pro místní restaurace, a taky nádhernou dílnu.

Kate projela po dlouhé příjezdové cestě a vyťukala kód, aby otevřela bránu. Ve zpětném zrcátku pak zkontrolovala, že se zavřela.

Zaparkovala podél strany Charlenina domu, vystoupila a otevřela kufr. Jack jí dal krabici dřevěných odřezků pro Charleniny domečky pro ptáky. Mířila právě k dílně, když zaslechla, jak někdo volá její jméno.

„Kate! Pomoc!“

Upustila krabici a rozběhla se ke stodole, pak se zarazila. Chvilku jí trvalo, než jí došlo, co to má před očima. Charlene se snažila oživit nějakého muže ležícího na zemi. Střídala dýchání z úst do úst s masáží srdce.

Vzhledem k nedávným zkušenostem s vyšetřováním vražd Kate poznala, že je ten člověk mrtvý.

Kate měla telefon vždycky po ruce. Zavolala tedy Jackovi, a ten to zvedl už při prvním zazvonění. „Teď nemůžu mluvit,“ oznámil. „Ten idiot Dave –“

„U Charlene je nějaký mrtvý muž.“

„Vyrážím. Zavolej Saře,“ nařídil Jack.

Kate jí nezavolala, poslala jí místo toho zprávu. Sara mívala ve zvyku zvonící telefony ignorovat, ale nedokázala odolat žádné formě psaného slova.

OKAMŽITĚ doraž k Charlene. Vem foťák.

Kate obrátila pozornost na Charlene. „Musíš s tím přestat,“ podotkla tiše.

„Ale myslím, že dokážu –“

„Ne,“ řekla Kate. „Nedokážeš. Kdo to je?“

„Netuším.“ Charlene se zakláněla, až seděla na patách, oči neustále upřené na toho muže.

Kate zvedla pohled ke stodole. Zdálo se, že ten člověk vypadl z otevřeného okna seníku. Obvykle bývala přes otevřený prostor zavřená branka, ale dnes tam nebyla. Dolů viselo pár stébel sena. „Jack a Sara tu budou za chviličku. Půjdu zkontrolovat stodolu.“

Charlene sotva přikývla na znamení, že slyšela.

Ve stodole Kate pozdravila dva koně, pak vylezla po žebříku. Telefonem pořídila pár fotek, pak prošla kolem okraje, aby nic nenarušila.

Přitom se v duchu hubovala. Chová se, jako by to bylo místo vraždy. Je příliš podezřívavá. Možná že ten muž přelezl vysoký dřevěný plot kolem pozemku, aby se podíval na koně. Možná že omylem vypadl z okna. Tahle situace se dala vysvětlit i jinak než jako vražda.

Vyhlédla z okna na zem pod sebou. Z tohohle úhlu muže jasně viděla. Na sobě měl tmavý, přiléhavý cvičební úbor a běžecké boty. Vypadal, jako že se dokázal pohybovat zlehka a rychle. Byl ve výborné kondici. Dostat tělo do takového stavu by zabralo roky cvičení.

Když zahlédla Jackovo šerifské auto, jak zajíždí na příjezdovou cestu, se Sařiným rychlým, malým JCW hned za ním, úlevně vydechla. Víc lidí zajistí větší bezpečí, než kdyby tu byly jen ona a Charlene.

Když se Kate odvrátila od okna, spatřila nablýskaný kousek dřeva trčící zpod sena. Špičkou boty odsunula pár stébel stranou. Byl to konec pažby pušky. „Kéž bych neměla pravdu,“ zamumlala, pak se vrátila ve svých stopách a slezla po žebříku.

Jack vyslýchal Charlene. Znala ho? Potkala ho někdy někde? Je si jistá?

Charlene jen vrtěla hlavou a na všechny jeho otázky mumlala „ne“.

Sara fotografovala každý centimetr těla a místa kolem.

„Budu to muset oznámit,“ prohlásil Jack, ale Kate mu položila ruku na telefon. Pochopil, že mu chce říct něco, co by neměla Charlene slyšet. „Běž do domu a zavolej Lelandovi, ať přijede,“ sdělil jí jemně.

Charlene přikývla a odešla. Krok měla vratký.

Jack se obrátil ke Kate. „Ukaž mi to.“

Sara už byla ve stodole a fotila. „Myslím, že byste se měli na něco podívat.“

„Na tu pušku?“ zeptala se Kate.

Sara a Jack se k ní obrátili s vytřeštěnýma očima.

„Já, ehm…“

„Neříkej mi, co jsi provedla,“ zarazil ji Jack a pak pohlédl na Saru. „Co jsi našla?“

Následovali ji do zadní části stodoly k výklenku se starým stolem. Sara na něj ukázala. Na okraji byl patrný otisk nohy, velice slabý.

„Tu stopu zanechala velice pružná bota,“ oznámila Sara. „Není to jedna z těch velkých bagančat od Nike, jako má ten mrtvý chlápek. Kdybych ji zahlédla před dvaceti lety, řekla bych, že pochází od značky Reebok.“

Jack se na ni díval. „Což není něco, co by nosil mladý náfuka?“

„Přesně tak.“ Kývla k poličce s koženými otěžemi. Jedna nevisela rovně. „Na stůl, nohou se zapřít o tohle a pak nahoru na seník.“

Kate si ten pohyb představovala. „Já mám sto sedmdesát centimetrů a bylo by to na mě příliš vysoko.“

„A vyšvihnout se tam nahoru, to vyžaduje sílu,“ podotkla Sara. „On nebo ona by museli zvednout celé svoje tělo.“

„Musela to být lehká váha,“ dodala Kate.

Jack se ušklíbl koutkem úst. „Starodávné boty, vyzáblý a vysoký. Chápu to správně?“

Ženy přikývly.

Jack pohlédl na Kate. „Jelikož už jsi tu slídila a narušila místo činu, můžeš nás vést nahoru.“

Ani se nepohnula. „Takže teď jsem narušitel? V minulosti bys mi gratuloval za to, jak myslím dopředu. Ale když jsi teď velké zástupcovské zvíře, tak –“

„Když jsem teď na druhé straně, je ledacos jinak. Musel jsem přece složit slib, že budu prosazovat právo. Že –“ Zarazil se, protože Sara už byla v půlce žebříku.

Kate rychle vyrazila za ní. Jack je se zasténáním následoval.

„Prošla jsem podél okraje,“ oznámila Kate tetě.

„Jako by to vrah taky neudělal,“ zamumlal Jack.

Kate se k němu otočila. „Jelikož nikdo netušil, že tu je, zřejmě se utábořil přímo uprostřed stodoly.“

„To udělala oběť,“ prohlásil Jack. „Což znamená, že kolem toho okraje prošel někdo jiný. Jestli toho chlapíka někdo strčil, mohl to být vrah a –“

„Je to tady,“ ozvala se Sara nahlas. Stála u okraje otevřeného okna nedaleko konce pušky vyčuhujícího zpod sena.

„Možná šel po Charlene,“ zašeptala Kate a oba se na sebe zadívali. Nemuseli říkat, že existují důvody, proč by chtěl Charlene někdo odstranit.

Slezli po žebříku dolů a vyšli znovu ven. Zastavili se u těla ležícího na zemi a mlčky na něj shlíželi – bylo jim ovšem jasné, že se jim hlavou honí stejné myšlenky.

Když bylo Charlene šestnáct, udělala něco, co dělat neměla. Její teta Tayla ji z toho dostala a podařilo se jí to celé roky udržet v tajnosti, takže Charlene nebyla nikdy dopadena. Věděli však, že stále existují důkazy k případu – což znamenalo, že má možná policie vzorky DNA. S moderními technologiemi by mohli přijít na to, komu patří.

„Dotkla se ho?“ zeptala se Sara.

„Když jsem přijela, dávala mu dýchání z úst do úst.“

„Proboha!“ zašeptal Jack. „Musím to ohlásit, tak jak to sehrajeme?“

„Teď jsi tedy součástí nás?“ podivila se Kate. „Neschováváš se za odznak?“

Než mohl odpovědět, zaslechli auto. Byl to Leland.

„Musíme Charlene ochránit,“ prohlásil Jack, než vytáhl telefon a zavolal do úřadu šerifa okresu Broward. Brzy se tu budou motat vysoce postavení policisté, kteří se jim budou s radostí posmívat. Další tajemná smrt v malinkatém Lachlanu.

S trojím povzdechem čekali, až k nim Leland přijde.

Leland Adams byl velice pohledný muž. Ne jako Jack, z něhož se ženám rozbušila srdce, ale hezký starobylým způsobem. Jako filmová hvězda z padesátých let.

Byl asi tak o deset let starší než Charlene. Připomínal jim, jak se patnáctiletá Charlene až po uši zakoukala do Sařina mladšího bratra Randala, jemuž bylo v té době přes třicet. „Vkus se nikdy nemění,“ konstatovala kdysi Sara.

Leland se mračil, zatímco zíral na tělo ležící na zemi. Obrátil se na Jacka. „Kdo to je a proč je tady?“ Používal svůj právnický tón.

„To nevíme,“ odpověděl Jack. „Charlene se ho snažila oživit, ale už byl mrtvý.“

Jack a Leland se na okamžik střetli pohledy plnými pochopení, jaké následky by ten čin mohl přinést.

„Odvezu ji,“ řekl Leland. „Je –“

„Ne!“ vyhrkly Kate a Sara jednohlasně.

„Správně,“ dodal Jack. „To by bylo příliš podezřelé. Nechceme, aby se v tom někdo šťoural. Co kdybys odjel s dětmi? Charlene tu může zůstat. Dám pozor, aby byla v bezpečí.“

Leland se s kývnutím otočil a vykročil k domu.

Jakmile osaměli, Kate se zeptala: „Co teď?“

„Lidi z okresu dorazí co nevidět. Budou –“

„– do všeho strkat nos,“ dodala Sara. „Co my, kdo si myslíme, že to je? A co tu dělal?“

Chvíli nic neříkali, ale mysleli na Charlene.

„Je to odložený případ,“ prohlásil Jack. „Velice starý. Po Dakonově smrti nezbyl nikdo, koho by to zajímalo.“

Narážel na detektiva z Atlanty, který byl posedlý Únosem bílých konvalinek.

„Ano, už je to dávno,“ souhlasila Kate. „Dneska už jistě není nikdo, komu by na tom záleželo.“

„Chce o tom Everett pořád napsat knížku?“ zeptala se Sara, jelikož Kate za ním chodila často na návštěvu.

„Myslím, že jsi ho natolik vyděsila, že jsi ho od toho odradila,“ konstatovala Kate. „Hmmm.“ Na příjezdovou cestu zajížděly bránou, kterou nechal Leland otevřenou, dvě auta browardského úřadu šerifa. Z jednoho z nich vystoupil detektiv Cotilla, dobře vypadající muž kubánského původu kolem pětačtyřicítky.

Jack zasténal. Tenhle policista jim v minulosti natropil spoustu potíží.

„No, no, no,“ zahučel Cotilla, poté co sjel Jacka v jeho hnědé uniformě odshora dolů. „Vypadáte v tom dobře, co? Proto jste s tou prací souhlasil? Abyste na ten ohoz balil děvčata?“

Jack sevřel pevně čelist.

Cotilla se s uchechtnutím zadíval na tělo na zemi. „Tak copak to tu máme?“ Zvedl pohled k otvoru ve stodole. „Vypadá to jako nehoda. Vypadl z okna a přistál na hlavě. Měli by tam dát nějaké zábradlí.“

„Obvykle tam bývá.“ Kate přistoupila blíž. „Myslím, že byste se měl podívat na ten seník.“

Cotilla ji probodl pohledem, až Kate o krok ustoupila.

„Pardon,“ zamumlala. „Jenom se snažím pomoct.“

„Myslel jsem, že vás Flynn všechny jmenoval svými zástupci.“ Pronesl to sarkasticky. „Ale zřejmě je tu jenom jeden. Což je vážně smůla, protože v Lachlanu by se zjevně uživilo celé oddělení vražd.“ Pohlédl na Jacka. „Nechte mě hádat. Myslíte si, že je to vražda, a vy tři čmuchalové máte v plánu ji vyřešit.“