Přeložila:

JANA VLČKOVÁ

Lisa Kleypas: Zimní naděje

Vydání třetí (v Baronetu první)

Copyright © 2006 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2572. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Devil in Winter

Český překlad © 2006, 2010 a 2023 Jana Vlčková

Odpovědná redaktorka Marie Vrbecká

Korektorka Marie Vrbecká

Ilustrace na přebalu © 2023 Martina Černá

Přebal a vazba © 2023 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1996-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1997-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Lisa Kleypas

Zimní naděje

Čekanky (3)

Kapitola 1

Londýn 1843

Sebastian mlčky zíral na dívku, jež před ním nervózně přešlapovala. Přišla za ním až sem, do jeho londýnského příbytku. Minulý týden se očividně pokusil zmocnit nesprávné dědičky.

Třebaže únos až donedávna nepatřil na dlouhý seznam St. Vincentových hříchů, měl si počínat chytřeji. Kupříkladu by neškodilo vybrat si méně oduševnělou oběť. Lillian Bowmanová, temperamentní bohatá Američanka, se mu urputně stavěla na odpor a dokázala vzdorovat až do chvíle, kdy ji přijel zachránit její snoubenec lord Westcliff.

Při zpětném pohledu si Sebastian uvědomoval, jak byl pošetilý, přestože se v onu dobu upřímně domníval, že nalezl dokonalé řešení svízelné situace, v níž se octl. Lillianina rodina oplývala majetkem a bažila po urozeném zeti, zatímco Sebastian byl chudý jako kostelní myš, zato šlechtického původu. Samotná Lillian představovala silné pokušení a příslib příštích slastí, jelikož se jednalo o nezkrotnou, půvabnou černovlásku.

Slečna Evangeline Jennerová, ona nečekaná návštěvnice, pokorná jako ovečka, byla jejím pravým opakem. Sebastian ji s opovržením kradmo pozoroval, přemítal, co o ní vlastně ví. Evangeline je jediným dítětem Iva Jennera, neblaze proslulého majitele věhlasné londýnské herny. Její matka pocházela z dobré rodiny, zato otec patří ke spodině. Vzdor tomu by Evangeline znamenala slušnou partii, kdyby ovšem nebylo její děsivé ostýchavosti, která vyústila v nepěkné zadrhávání v řeči. Sebastian už vyslechl nejednu poznámku pronesenou některým z pánů, že by radši denně nosil žíněnou košili, než by se pokoušel s Evangeline konverzovat. Sebastian se přirozeně dívce vyhýbal jako čert kříži, což zase nebylo tak těžké, jelikož plachá slečna Jennerová se zásadně skrývala v koutech. Nikdy spolu nehovořili přímo, což oběma celkem vyhovovalo.

Jenže teď nebylo vyhnutí. Z nějakého nepochopitelného důvodu se slečna Jennerová dostavila bez pozvání do Sebastianova bytu, nadto v nestoudně pozdní hodinu. Ba co víc. Přišla bez doprovodu, přičemž k naprostému zkompromitování zcela postačilo, aby v Sebastianově přítomnosti strávila pouhých třicet vteřin. St. Vincent proslul coby amorální zhýralec a svou neblahou pověstí se kupodivu nestydatě pyšnil. Vybral si roli zvrhlého svůdníka, v níž exceloval tak, že se jeho umění vyrovnal jen málokterý proutník.

Sebastian se rozvalil v křesle v předstírané zahálčivé póze. Knihovna tonula v příšeří, v krbu plál pouze malý oheň, jehož skomírající plameny nesměle osvětlovaly dívčinu tvář. Nemohlo jí být víc než dvacet let. Pleť měla hebkou, oči bezelstné. Přesně těmito typy mladých žen St. Vincent okázale pohrdal. Nevinnost se mu hnusila.

Ačkoliv zdvořilost gentlemanovi velela, aby před dámou povstal, Sebastian neměl pocit, že by se za těchto okolností slušelo vyhovět etiketě. Místo toho ledabyle mávl rukou k druhému křeslu, trůnícímu před krbem.

„Posaďte se, jestli chcete,“ broukl. „Hlavně si nemyslete, že se vám budu dlouho věnovat. Víte, já snadno propadám nudě, a s vámi si zrovna moc nepopovídám.“

Nad projevenou neotesaností Evangeline nehnula ani brvou. Sebastianovi blesklo hlavou, že je nejspíš na hrubé zacházení zvyklá. Jiná by v její situaci krvavě zrudla a rozplakala se. Buď je dočista hloupá, anebo má pozoruhodně pevné nervy.

Evangeline si odložila pláštěnku a přehodila ji přes opěradlo sametem potaženého křesla. Nato do něj bez jakékoliv grácie klesla. Čekanka, pomyslel si Sebastian a v duchu si připomněl, že slečna Jennerová se nekamarádí pouze s Lillian Bowmanovou, nýbrž i s její sestrou Daisy a Annabelle Huntovou. Čtveřice mladých žen proseděla uplynulou společenskou sezonu potupně v koutě a vysloužila si pověst věčných čekanek. Ale jak se zdálo, smůla je konečně opustila. Nejstarší Annabelle se kupodivu podařilo ulovit ženicha a Lillian nedávno navlékla chomout lordu Westcliffovi. Sebastian nicméně pochyboval, že by se štěstí usmálo na toto nemotorné stvoření.

Ačkoliv propadal pokušení vyzvědět, proč za ním dívka přišla, zároveň se obával, že Evangeline začne samým rozčilením příšerně koktat, což bude utrpení pro oba. Nutil se proto ke klidu, zatímco návštěvnice očividně zvažovala, co mu řekne. Ticho se prodlužovalo. Sebastian si příchozí prohlížel v uhasínajícím světle a ke svému úžasu shledával, že má před sebou nádhernou bytost. Vlastně se na Evii nikdy pořádně nepodíval, pouze občas koutkem oka zahlédl jakousi nahrbenou rusovlásku. Ale je rozkošná.

Bezostyšně na ni zíral a uvědomoval si, jak v něm vzrůstá napětí. Dokonce se mu začaly ježit vlasy vzadu na krku. Dál se naoko unuděně rozvaloval v křesle, avšak bezděčně zatínal prsty do měkkých područek. Připadalo mu zvláštní, že si jí nikdy předtím nevšiml. Vždyť na ní je hodně co obdivovat. Kupříkladu dosud neviděl tak jasně ryšavé vlasy. Zdálo se, že pohlcují veškerou záři plamenů a v jejich světle rudě žhnou. Jemné křivky obočí a husté vějíře řas si přivlastnily temně kaštanový odstín, zatímco pleť odpovídala pokožce rusovlásek – bledá, pokropená sprškou pih na nose a lících. Zlatě se leskly, jako by jimi dívce poprášil obličejík nějaký kamarádský pohádkový skřítek. Plné, od přírody růžové rty se tou dobou zrovna netěšily módě, ale ty obrovské modré oči… Kouzelné, avšak bez výrazu, jako u porcelánových panenek.

„D-doneslo se mi, že se moje přítelkyně, slečna Bowmanová, stala lady Westcliffovou,“ spustila opatrně Evangeline. „Odjela s hrabětem do G-Gretna Greenu, poté co… se vás zbavili.“

„Já bych spíše řekl poté, co mě hrabě zmlátil jako žito,“ poznamenal blazeovaně Sebastian. Věděl, že návštěvnici jistě neušly jeho četné boule a modřiny. „Vypůjčil jsem si jeho milou a on, jak se zdá, to nedokázal překousnout.“

„U-unesl jste ji,“ oponovala mrazivě Evangeline. „Výraz ,vypůjčil‘ naznačuje, že jste se ji chystal vrátit zpět.“

Sebastian pocítil, že se poprvé po dlouhé době spokojeně usmívá. Zjevně před sebou nemá prostou husičku. „Dobrá. Tak jsem ji unesl, pokud trváte na malichernostech. Proto jste přišla, slečno Jennerová? Podat mi hlášení o štěstí nově vzniklého páru? Upřímně řečeno, podobné zvěsti mě nudí. Jestliže okamžitě nevyrukujete s něčím zajímavějším, požádám vás, abyste odešla.“

„Ch-chtěl jste slečnu Bowmanovou jenom proto, že je bohatá dědička,“ prohlásila Evangeline, „a vy se stůj co stůj potřebujete oženit s dívkou, která má peníze.“

„Pravda,“ přikývl povýšeně Sebastian. „Můj otec, vévoda, v jedné věci příšerně zklamal. Nedokázal udržet rodinný majetek a předat mi jej nedotčený. Na druhou stranu mám pouze jedinou starost – flákat se a užívat si, dokud starý pán nenatáhne bačkory. Mimochodem – vedu si náramně. Na rozdíl od vévody. Ten se neosvědčil ve všech směrech. Nejenom že rozfofroval všechny finance a je teď dočista švorc, ba co hůř – je zdravý jako řípa.“

„Zato můj otec je bohatý,“ pronesla Evangeline bez emocí, „a umírá.“

„Tak to vám gratuluji.“ Sebastian si ji upřeně prohlížel. Nepochyboval, že Ivo Jenner vytřískal ze svého hráčského doupěte majlant. K Jennerovi chodili spořádaní londýnští gentlemani, aby se povyrazili, dobře se najedli a napili a pošpásovali s lacinými prostitutkami. Ve vyhlášeném podniku se extravagance snoubila s příjemnou, až domáckou ošuntělostí. Téměř před dvaceti lety klub U Jennera sekundoval věhlasné Craven´s, nejvelkolepější a nejproslulejší herně v Anglii.

V době, kdy Craven´s vyhořela do základů a její majitel se rozhodl s podnikáním skončit, převzal Jenner jeho bohatou klientelu a vybudoval si vlastní pověst. Ne že by se jeho klub kdy rovnal slavné herně. Každý podnik je totiž odrazem majitele, jelikož právě on mu dodává charakter a styl, což se ovšem panu Jennerovi vůbec nepodařilo. Derek Craven byl od přírody šoumen. Bývalý boxer Ivo Jenner naopak nikdy v ničem nevynikal, měl zkrátka štěstí.

Zanechal po sobě jediné dítě. Jestliže Evangeline učiní Sebastianovi nabídku, kterou očekává, nebude si moci dovolit odmítnout.

„Svoje b-blahopřání si nechte,“ naježila se Evie.

„Co po mně vůbec chcete, dítě?“ otázal se muž vlídně. „Přistupte k věci, prosím. Začínáte být únavná.“

„Ráda bych s otcem strávila poslední dny jeho ž-života. Rodina mé matky mě k němu odmítá pustit. Pokusila jsem se utéct, ale vždycky mě chytili a potrestali. T-tentokrát se k nim nevrátím. Mají se mnou plány, které jim hodlám překazit, i kdyby mě to mělo stát život.“

„Jaké plány?“ prohodil Sebastian.

„Nutí mě, abych se provdala za jednoho z bratranců, pana Eustacha Stubbinse. Jsem mu lhostejná a on mně taktéž… V podstatě je v téhle rodinné rošádě pouhým ochotným pěšákem.“

„Jejímž účelem je získat kontrolu nad majetkem vašeho otce, že?“

„Ano. Zpočátku jsem se nevzpouzela. Domnívala jsem se, že budeme s panem Stubbinsem žít ve vlastním domě, čímž bych se zbavila ostatních příbuzných… Jenže snoubenec mi oznámil, že se nikam stěhovat nechce. Hodlá zůstat pod jednou střechou s rodiči. Ale mě tam nečeká nic dobrého.“ Muž se dál tvářil netečně, jako by ho dívčino vyprávění nezajímalo. Proto dodala o poznání tišeji: „Domnívám se, že mě chtějí zabít. Jakmile obdržím otcovy peníze.“

Sebastian jí upřeně zíral do očí, avšak promluvil lehkovážným tónem: „Taková bezohlednost. Co já s tím?“

Evangeline se nenechala vyprovokovat jeho hrubostí, pouze mu oplácela upřený pohled. S takovou nezlomností se u ženy nikdy nesetkal. „Nabízím vám svou ruku,“ řekla prostě, „výměnou za vaši ochranu. Otec je příliš nemocný a slabý, aby mi pomohl, a mně se příčí obtěžovat přátele. Věřím, že by mi ochotně nabídli přístřeší, avšak tím by se nic nevyřešilo. Neustále bych byla ve střehu, bála bych se, že mě příbuzní znovu odvlečou a přinutí, abych se podrobila jejich vůli. Svobodná žena nemá na vybranou. Nenalezne oporu ani ve společnosti, ani v zákoně, což není správné. A já si nemohu dovolit bojovat s větrnými mlýny. Potřebuji manžela a vy zase bohatou nevěstu. Oba jsme zoufalí, což mě vede k přesvědčení, že se domluvíme. Pokud souhlasíte s mým návrhem, pak jsem ochotna vydat se s vámi ještě dneska v noci do Gretna Greenu. Okamžitě. Jsem si jistá, že mě příbuzní už hledají.“

Rozhostilo se napjaté, tíživé ticho. Sebastian ji spaloval nepřátelským pohledem. Nedůvěřoval jí. Po debaklu z minulého týdne si nepříjemný zážitek nehodlal zopakovat.

Přesto má ta holka v něčem pravdu. Je vskutku zoufalý. Rád se dobře obléká, žaludek neošidí, libuje si v zahálčivém životě na vysoké noze, avšak v patách má smečku věřitelů. Směšná měsíční apanáž, kterou dostával od otce, bude záhy minulostí a on nemá na svém účtu dost peněz ani na jediný měsíc. Nyní má příležitost dostat se hladce z mizérie ven. Tahle nabídka mu spadla přímo z nebe. Holka to má řádně promyšlené.

„Darovanému koni na zuby nehleď,“ poznamenal opatrně. „Přesto by mě zajímalo, zda má váš otec skutečně na kahánku. To víte, někteří lidé vydrží na smrtelném loži celé roky, což od nich vůbec není hezké. Vždycky jsem považoval za nezdvořilé nechávat dědice dlouho čekat.“

„Nebojte se, dočkáte se brzy,“ odsekla břitce. „Do čtrnácti dnů je po všem.“

„Jakou mám záruku, že si před příjezdem do Gretna Greenu všechno nerozmyslíte? Určitě víte, co jsem za člověka, slečno Jennerová. Snad vám nemusím připomínat, že jsem se minulý týden pokusil unést a zneuctít jednu z vašich kamarádek.“

Evangeline po něm šlehla podrážděným pohledem. Zatímco mužovy bledé oči se třpytily jako kusy ledu, ty její plály jako safíry. „Znásilnil jste ji?“ otázala se upjatě.

„Vyhrožoval jsem tím.“

„A udělal byste to?“

„Nevím. Nikdy jsem se nechoval jako násilník. Ale jak jste sama zdůraznila, jsem zoufalý. Vraťme se k tématu. Navrhujete mi sňatek. Máte na mysli formální svazek, anebo se mnou hodláte příležitostně spát?“

Evangeline otázku ignorovala. Dál trvala na svém. „Na rovinu. Zmocnil byste se Lillian, nebo ne?“

Sebastian se posměšně ušklíbl. „Když řeknu, že ne, slečno Jennerová…, jak poznáte, že nelžu? Ne. Neznásilnil bych ji. Tohle jste chtěla slyšet? V tom případě mi věřte, pokud vás to uklidní. Nyní zpět k mému dotazu.“

„V-vyspím se s vámi. Jednou,“ objasnila. „Aby naše manželství bylo platné. Pak už nikdy.“

„Výborně,“ zamumlal. „Sotva kdy spím s ženskou víc než jednou. Jakmile je kouzlo nepoznaného pryč, jsou všechny hrozně nudné. Kromě toho bych si nikdy nedovolil toužit po vlastní ženě. Připadá mi to moc nóbl. Vypadá to, jako by chlap neměl chuť vydržovat si milenku.“ Odmlčel se, aby zapátral v dívčině tváři po jakémkoliv záblesku emocí. Nedočkal se. „Přirozeně se od vás očekává, že mi povijete dědice. Ale pokud umíte zachovat diskrétnost, pak mi je dočista fuk, čí ten fakan vlastně bude.“

Ani nemrkla. „P-požaduji podíl na dědictví. Předpokládám, že mi zřídíte vlastní účet a převedete na něj určité peníze. A budete velkorysý. Tyto finance budou jen moje a já rozhodnu, za co je utratím, aniž bych se vám zpovídala.“

Sebastianovi došlo, že dívka vůbec není hloupá, jak se zprvu domníval. Kvůli nepříjemnému zadrhávání ji mylně považoval za prosťačku. Evangeline si zjevně dávno zvykla být přehlížená a podceňovaná. Správně vytušila, v čem se skrývá její síla, a hodlala své přednosti beze zbytku využít. Což Sebastiana zaujalo.

„Takový trouba zase nejsem, abych vám věřil,“ ucedil nabručeně. „Teď máte plno řečí, ale každou chvíli můžete couvnout. A vy byste byla ještě větší, kdybyste důvěřovala mně. Považte, kdybychom se vzali, dokázal bych vám udělat ze života mnohem větší peklo, než by se kdy podařilo vaší rodině.“

„Radši bych trpěla díky někomu, koho si sama vyberu,“ opáčila chmurně. „Pořád jste lepší než Eustach.“

Sebastian se ušklíbl. „Což Eustachovi moc nelichotí.“

Neusmála se. Pouze se schoulila v křesle, jako by z ní spadlo obrovské napětí. Odevzdaně hleděla na svého společníka. Vpíjeli se do sebe očima. Vtom Sebastiana zasáhlo netušené poznání. Projelo jím jako šíp.

Ženy jej vzrušily snadno, na tom nebylo nic divného. Dávno si uvědomil, že je mnohem natěšenější než většina ostatních. Stačilo málo a v přítomnosti žádoucí společnice lehko vzplál jako vích a hořel neuvěřitelně silným plamenem. Nechápal, jak k nim může patřit tahle neohrabaná, koktavá holka. Přesto zatoužil dostat ji do postele.

Mysl zaplavily barvité představy jejího těla, tvar dosud nepoznaných křivek, odstíny bledé pleti. Rád by v dlaních potěžkal kyprá ňadra, nasál do nozder novou vůni, probíral se dlouhými vlasy barvy ohně, okusil smyslná ústa.

„Platí,“ vydechl nakonec. „Přijímám vaši nabídku. Jistě, musíme toho hodně probrat, ale na to máme dost času. Cesta do Gretna Greenu potrvá dva dny.“ Vstal a protáhl se. Spokojeně se usmál, když si všiml, jak si ho dívka prohlíží. „Nechám připravit kočár a řeknu komorníkovi, aby mi sbalil nějaké šaty. Za hodinu odjíždíme. A mimochodem – kdybyste si to náhodou rozmyslela a chtěla se vrátit, potom vás na místě uškrtím.“

Střelila po něm posměšným pohledem. „N-nebyl byste tak nervózní, kdybyste m-minulý týden při stejné akci nepohořel. Navíc s nevinnou obětí.“

„Zásah. Čili vás bychom mohli charakterizovat jako oběť vinnou, že?“

„Spíše dychtivou,“ podotkla kuse. Zdálo se, že se nemůže dočkat, až vyrazí.

„Takové mám nejradši,“ poznamenal, načež se zdvořile uklonil a vypochodoval z místnosti.

Kapitola 2

Jakmile odešel, Evie si povzdychla a zavřela oči. St. Vincent nemusí mít strach, že by si vše rozmyslela. Nyní, když se dohodli, byla mnohem netrpělivější než on. Nemohla se dočkat, až vyrazí na cestu. Věděla, že strýcové Brook a Peregrine ji s největší pravděpodobností již hledají, a proto se chvěla strachy. Když naposledy uprchla z jejich domu, odchytili ji přímo před vchodem do otcova klubu. Sotva ji dovlekli do kočáru, začal ji strýc Peregrine tlouct. Než se dokodrcali k domovu, měla rozbitý ret, modřinu na oku, paže i záda samou podlitinu. V následujících dvou týdnech pobývala zamčená ve svém pokoji a k jídlu dostávala pouze chleba a vodu.

Nikdo, dokonce ani její přítelkyně Annabelle, Lillian a Daisy, neměl tušení, jak příšerně trpí. Život s Maybrickovými se podobal noční můře. Celá rodina, sestávající z Maybricků a Stubbinsů, se spojila, aby společně zlomila Eviinu vůli. Rozčilovalo je, že dívka vytrvale vzdoruje. Nechápali, kde se v ní bere tolik síly. Což svým způsobem udivovalo i samotnou Evii. Nikdy by si nepomyslela, že snese kruté bití, lhostejné přezírání a dokonce i otevřenou nenávist, aniž by se jedinkrát zhroutila. Možná se potatila víc, než se zdálo. Ivo Jenner patřil k pouličním boxerům a tajemství jeho úspěchu – nejenom v ringu, ale i mimo něj –, nespočívalo v talentu, nýbrž v nezdolné houževnatosti. Tutéž paličatost zřejmě podědila i Evie.

Evie toužila otce znovu vidět. Prahla po setkání tolik, až to bolelo. Táta byl jediný člověk na světě, kterému na ní kdy záleželo. Jeho láska však měla jisté meze, hraničila až s určitou ležérností. Přesto projevil o dívku víc zájmu než ostatní. Chápala, proč ji po matčině smrti přenechal Maybrickovým. Matka zemřela při porodu a hráčské doupě není zrovna nejlepší prostředí k výchově malého dítěte. Mimoto se Maybrickovi těšili dobré pověsti, a ačkoliv nepatřili k aristokracii, náleželi do vyšších společenských kruhů. Evie mnohokrát dumala nad tím, zda otec tuší, jak hanebně zacházejí s jeho dcerou. Kdyby to věděl, rozhodl by se tenkrát jinak? Kdyby měl ponětí, že se hněv příbuzných obrátil proti bezbrannému děcku jejich nejmladší, provinilé dcery…? Jako by na tom teď záleželo.

Matka odešla a otec má smrt na jazyku. Přesto existují věci, na něž by se Evie ráda zeptala. Pokud chtěla uniknout ze spárů Maybrickových, zbývala jí jediná možnost – provdat se za vhodného šlechtice.

Samotnou ji velice udivilo, že téměř bez problémů hovořila s mužem, z něhož na ni šla hrůza. Připadal jí ošidně krásný – zlaté vlasy, nevinně modré oči a smyslná ústa, jež uvykla líbat a lhát. Sebastian je jako padlý anděl plný temného kouzla, které mu nadělil sám Lucifer. Navíc je sobecký a bezohledný, což dostatečně dokázal tím, že unesl snoubenku svého přítele. Avšak Evii připadalo, že právě on bude protřelým Maybrickovým důstojným soupeřem.

Jako manžel nebude pochopitelně stát za nic. Jenže ona si o něm nedělá žádné iluze, proto ji nemůže ničím zaskočit. Z tohoto hlediska je všechno v pořádku. Nezáleží jí na něm. Proto snadno přimhouří oko nad jeho nevěrami a stane se hluchou k případným urážkám.

Její manželství bude úplně jiné než svazky přítelkyň. Stačilo pomyslet na čekanky a chtělo se jí plakat. Jakmile se provdá za St. Vincenta, navždy je ztratí. Nemůže přece počítat s tím, že jí Annabelle, Daisy či Lillian – zejména Lillian – zůstanou vlídně nakloněny. Zamrkala, aby zaplašila slzy, a bolestivě polkla. Nářkem nic nespraví. Nevyřeší svoji situaci zrovna ideálně, ale v podstatě nemá na vybranou. Lepší řešení nevymyslí.

Stačilo si představit, jak začnou tety a strýcové běsnit, až zjistí, že jim Evie – i s penězi – definitivně pláchla, a dívka ihned pocítila příliv dobré nálady. Za tu cenu to stojí. Hlavně že nebude nadosmrti žít v jejich područí. Kromě toho unikne životu se zbabělým Eustachem, jenž nalezl útěchu v přemíře jídla a pití. Je tak otylý, že skoro neprojde dveřmi vlastního pokoje. Ačkoliv obtloustlý bratranec nenáviděl svoje rodiče téměř stejně jako Evie, nikdy by si netroufl se jim vzepřít.

A ironií osudu to byl právě Eustach, kdo uspíšil Eviino rozhodnutí i následný útěk. Ten den za ní přišel se zásnubním prstýnkem. Na zlatém kroužku se blyštěl zelený nefrit. „Na,“ pravil ospale. „Máti řekla, že ti ho mám dát. Prý nedostaneš nic k jídlu, dokud si ho nenavlékneš na prst a nepřijdeš s ním ke stolu. Rozhodla, že příští týden budeme mít ohlášky.“

Přestože něco podobného očekávala, zachvátil Evii bezuzdný hněv. Zčervenala jako pivoňka. Eustach při pohledu na ni zaryčel smíchy a zahýkal: „Proboha, ty vypadáš, když zrudneš! Obličej máš jako rajče a vlasy oranžové jako mrkev.“

Evie by nejradši odsekla něco peprného, ale ovládla se. Raději se soustředila na nevyřčená slova, jež se tetelila v jejím nitru jako lístky ve větru. Soustředěně je poskládala a pokusila se bez zakoktání zeptat: „Bratranče Eustachu…, kdybych si tě vzala…, postavil by ses na moji stranu a bránil mě před svými rodiči? Dovolil bys, abych navštívila otce a postarala se o něho?“

Tlouštík okamžitě zvážněl. Veselé ďolíčky se z jeho tváří vytratily jako mávnutím kouzelného proutku. Bez pohnutí zíral do očí sestřenky. Pak sklopil zrak a poraženecky přiznal: „Nebyli by k tobě tak tvrdí, kdyby sis přestala stavět hlavu.“

Evie ztratila trpělivost a opět začala zadrhávat. „T-takže ty si klidně vez-vezmeš moje p-peníze a na o-oplátku mi n-nedáš nic?“

„K čemu ti budou prachy?“ podivil se s opovržením v hlase. „Jen se na sebe podívej. Vždyť jsi obyčejná myš. Věčně se schováváš v koutě, takže nepotřebuješ šperky ani nádherné šaty. Člověk si s tebou ani pořádně nepopovídá. A to už nemluvím o tom ostatním. Nic na tobě není. Nejsi hezká a umíš pendrek. Měla bys mi být vděčná, že si tě vůbec chci vzít. Jenže na to jsi moc hloupá, abys něco pochopila!“

„J-já…, j-j-já…“ Rozčilením nemohla mluvit. Nedokázala povolat na pomoc slova, jimiž by se mohla bránit. Zoufale se sebou bojovala, třeštila oči, chvěla se úsilím.

„Víš, co jsi? Bezcenný idiot!“ vyštěkl netrpělivě Eustach a mrštil prstenem na podlahu, až se mu tučná paže nechutně roztřásla. Zlatý kroužek se zakutálel pod křeslo. „Tak, a je po něm. A je to tvoje chyba, protože jsi mě naštvala. Asi bys ho měla najít, jinak umřeš hlady. Půjdu teď vyřídit matce, že jsem splnil úkol.“

Evie se nepozastavila nad tím, že se Maybrickovi pokusili vynutit si sňatek násilím. Domnívali se, že Evangeline nemá na vybranou a bude se muset podrobit. Jenže dívka se místo hledání prstýnku pustila do překotného balení. Do malého kufříku si spakovala pár maličkostí a vyhodila jej daleko z okna. Nikdy nebyla příliš obratná, ale vzrůstající panika vykonala své a uprchlice mrštně sešplhala z druhého patra po okapové rouře. Jako zloděj se kradla po nádvoří a nepozorovaně se protáhla branou. Měla štěstí, protože jí zakrátko zastavila námezdní drožka.

Tak, to je naposledy, co jsem viděla bratrance Eustacha, pomyslela si spokojeně Evie. Čím víc mládenec rostl do šířky, tím víc se zdržoval doma a podroboval se rodině. Do společnosti téměř nechodil. Ať už to s ní dopadne, jak chce, Evie nikdy nezalituje, že se za něho neprovdala. V duchu pochybovala, že by jejich manželství bylo kdy naplněno. Otylý bratránek totiž zcela postrádal to, čemu se říká „živočišnost“. Jeho vášně se omezovaly výhradně na jídlo a dobré víno. St. Vincent naopak svedl tolik žen, že by je člověk nespočítal. Těšil se pověsti svůdníka, což mu v očích mnohých dam přidávalo na přitažlivosti, avšak Evie mezi ně nepatřila. Na druhou stranu nepochybovala o jeho schopnostech. Pokud se stane St. Vincentovou chotí, manželství jistě bude konzumováno.

Při tomto pomyšlení se jí bolestivě stáhl žaludek. Kdysi snila o tom, že se zaslíbí citlivému muži, který bude působit spíše chlapecky. Od něho se nedočká pošklebků za své koktání. Naopak. Bude ji milovat s veškerou něhou.

Sebastian St. Vincent představuje pravý opak vysněného milence. Není na něm nic laskavého, chlapeckého, nemá jedinou citlivou strunu. Je to dravec, který si se svou kořistí jistě rád pohraje, než jí zasadí smrtelný úder. Podívala se na opuštěné křeslo a představila si St. Vincenta, jak v něm sedí osvícen plameny skomírajícími v krbu. Byl vysoký a štíhlý, schválně nosil šaty jednoduchého střihu, aby vynikla jeho přirozená elegance. Husté zlatisté vlasy se mu jemně vlnily, prokvétaly jantarově zbarvenými pramínky. Oči se mu třpytily jako vzácné modravé démanty z náhrdelníku starověké panovnice. Zůstávaly chladné, i když se usmíval. A že to uměl. St. Vincent si druhého podmanil pouhým zdvihnutím koutků, letmým zábleskem zdravých bílých zubů. Ach, Sebastian je vskutku okouzlující a moc dobře to ví.

Zvláštní, ale Evie se ho vůbec nebála. Mladý vikomt je natolik mazaný, aby věděl, že je zbytečné spoléhat na fyzické násilí, když stačí několik vhodně zvolených slov, jimiž bez sebemenší námahy hravě položí svého protivníka na lopatky. To už Evii mnohem víc děsila brutalita prostoduchého strýce Peregrinea, nemluvě o pohotových rukách tety Florance, jimiž neteři zhusta uštědřovala štiplavé políčky či štípance.

Nikdy víc, zapřísahala se Evie, zatímco si nepřítomně stírala ze šatů tmavé šmouhy, k nimž přišla během útěku. Nejradši by se převlékla do čistých, které se schovávaly v kufříku odloženém ve vstupní hale. Jenže ji čeká dlouhá cesta, na jejímž konci bude stejně pomačkaná a zaprášená, takže převlékání nemá smysl.

Upoutal ji jakýsi zvuk, přicházející ode dveří. Vzhlédla a spatřila kyprou služebnou, která se rozpačitě ptala, zda se slečna nechce opláchnout. Na přítomnost neznámých dam bez doprovodu byla očividně zvyklá. Evie ji následovala do poschodí. Došly do nevelké, vkusně zařízené a čistě uklizené místnosti. Dívka si stačila všimnout, že celý dům je v dokonalém pořádku. Stěny pokoje pokrývaly světlé tapety ručně zdobené čínskými motivy pagod a ptáků. K Eviině radosti k němu přiléhala koupelna s umyvadlem a tekoucí vodou. Kohoutky měly tvar delfínů. Vedlejší dveře vedly na splachovací toaletu.

Jakmile vyhověla tělesné potřebě, opláchla si Evie ruce a napila se ze stříbrného šálku. Poté se vydala do ložnice poohlédnout se po hřebenu či kartáči na vlasy. Bezúspěšně. Proto si alespoň přihladila vlasy rukama a upravila sponky.

Neozval se sebemenší šelest, nic, co by svědčilo o něčí přítomnosti. Přesto byla Evie náhle ve střehu. Uprostřed místnosti ledabyle postával St. Vincent, hlavu měl přemýšlivě nachýlenou. Upřeně se díval na návštěvnici. Evii přeběhl po zádech mráz. Náhle se cítila unavená a slabá. Stačilo pomyslet, co všechno ji čeká – cesta do Skotska, překotné oddavky a první vynucené milování –, a přepadlo ji naprosté vyčerpání. Vzdor tomu statečně napřímila ramena a srdnatě vykročila muži vstříc. Vtom jí před očima vytryskl gejzír oslepujících jiskřiček. Zastavila se a zakolísala.

Nechápavě zatřepala hlavou a promnula si oči. Vzápětí si uvědomila, že St. Vincent stojí vedle ní a drží ji za lokty. Nikdy mu nebyla tak blízko… Okamžitě zbystřila smysly. Ostře si uvědomovala mužův dotek a osobitou vůni. Mísila se v ní stopa drahé kolínské s dechem čistě vypraného oblečení. Sebastian jen zářil zdravím a mužností. Uvědomoval si svoji přitažlivost a řádně pečoval o svůj zevnějšek. Evie užasle zamrkala. Hrozivě se nad ní tyčil. Byl mnohem vyšší, než si představovala. Nikdy dřív si nevšimla, jak je urostlý.

„Kdy naposledy jste jedla?“ otázal se.

„Včera… r-ráno. Alespoň myslím.“

Udiveně vyklenul obočí. „Nepovídejte, že vás trápili hladem.“ Když přikývla, obrátil oči k nebi. „Začíná to být příšerně sentimentální. Poručím kuchařce, aby nám přibalila nějaké obložené chleby. Přijměte mé rámě, pomohu vám ze schodů.“

„Není tř-třeba. Děkuji.“

„Poslechněte,“ pravil medovým hlasem, který nepřipouštěl diskuzi. „Nedovolím, abyste upadla a zlomila si vaz dřív, než mi řeknete své ano. Bohaté dědičky se špatně shánějí. Ať mě vezme čert, jestli mám čas nějakou hledat.“

Nakonec mu byla Evie vděčná, jelikož cestou po schodech se ukázalo, že je slabší, než se domnívala. St. Vincent ji chytil volnou rukou kolem pasu a ochotně jí pomáhal z příkrých stupňů. Dívka si všimla blednoucích modřin na kloubech jeho prstů – pozůstatků bitky s lordem Westcliffem. Při pomyšlení, že by se tenhle nafoukaný aristokrat měl utkat s mohutným strýcem Peregrinem, se bezděčně otřásla. Už aby byli v Gretna Greenu.

St. Vincentovi dívčino zachvění neušlo. Přivinul ji k sobě blíž. „Je vám zima?“ otázal se. „Anebo to jsou nervy?“

„Už abychom byli pr-pryč z Londýna,“ přiznala smutně. „Bojím se, že mě tu objeví moji příbuzní.“

„Mají důvod se domnívat, že zamíříte zrovna ke mně?“

„Ach, kd-kdepak. Žádného by ani ve snu nenapadlo, že jsem tak prostoduchá a uchýlím se zrovna k vám.“

Kdyby se Evii už nyní netočila hlava, jistě by se tak stalo po oslnivém úsměvu, jímž ji Sebastian obdařil. „Ještěže mám dostatečně vyvinuté sebevědomí. Jinak by je vaše prohlášení rozmetalo napadrť.“

„Řekla bych, že s-sebevědomí máte ažaž. Není třeba je dál hýčkat.“

„Avšak chvály na moji adresu není nikdy dost, miláčku. V tom právě tkví můj problém.“

Odvedl ji zpátky do knihovny a usadil ke krbu. Právě když začala podřimovat, vrátil se, aby ji odvedl ke kočáru. Ospale kráčela k černě lakovanému vozu. St. Vincent jí hbitě pomohl dovnitř. Plyšové čalounění smetanové barvy nebylo zrovna praktické, avšak navýsost líbivé. V mdlém světle lampičky přímo svítilo. Evie se octla v přepychu, na nějž nebyla zvyklá, a vděčně klesla do hedvábných polštářů. Její rodina vyznávala určitá pravidla týkající se dobrého vkusu, avšak okázalý luxus neuznávala. Naopak St. Vincent si ostentativně dopřával ve všech směrech, zejména když přišlo na záležitosti tělesného pohodlí.

Na podlaze trůnil koš spletený z úzkých proužků kůže. Evie jej nedůvěřivě prozkoumala. Obsahoval několik tlustých krajíců bílého chleba zabalených do ubrousku, mezi nimiž byly vetknuty tenké plátky masa a sýra. Vůně uzeného v ní probudila netušený hlad, takže dychtivě spořádala hned dva sendviče za sebou. Málem se při tom zalkla.

St. Vincent se usadil na opačnou stranu. Pobaveně pozoroval živící se dívku a na rtech mu pohrával náznak úsměvu. „Už je vám lépe?“

„Ano, děkuji vám.“

Otevřel dvířka zabudované skříňky a vytáhl křišťálovou číši a lahev bílého vína. Pečlivě naplnil sklenku a podal ji Evii. Ta zprvu opatrně usrkla. Řádně vychlazený mok chutnal sladce, proto se žíznivě napila. Mladé dámy pijí neředěné víno jen vzácně. Obvykle dostávají pouze vinný střik. Sotva vyprázdnila sklenku, Sebastian ji dolil. Kočár se s jemným trhnutím rozjel a Evie cinkla zuby o křišťálový okraj, když vůz odbočoval na hlavní silnici. Obávala se, aby nešťastnou náhodou nepolila světlé čalounění, proto si dopřála pořádný doušek. Slyšela, jak se St. Vincent tiše směje.

„Jenom pomalu, kotě. Máme před sebou dlouhou cestu.“ Spokojeně se uvelebil na polštářích. Vypadal jako zahálčivý paša z jednoho z těch hrozných románků, které tak ráda louská Daisy Bowmanová. „Povězte, co byste dělala, kdybych nesouhlasil s vaším návrhem? Kam byste se vrtla?“

„Zř-zřejmě bych se uchýlila k manželům Huntovým.“ Utéct k Lillian a lordu Westcliffovi nebylo možné, jelikož odjeli na svatební cestu, která potrvá měsíc. A prosit Bowmanovy o ochranu nemělo smysl, třebaže Daisy by se za ni jistě bila jako lvice. Rodiče by stejně neoblomila. Bowmanovi by se určitě odmítli do sporu míchat.

„Proč jste se k nim nevypravila rovnou?“

Evie se zamračila. „Huntovi by těžko zabránili mým strýcům, aby mě neodvlekli pryč. Jakožto něčí z-zákonitá choť budu ve v-větším bezpečí než obyčejný host.“ Z vína se jí příjemně motala hlava. Unaveně se opřela o sedadlo.

St. Vincent na ni zamyšleně hleděl. Pak se sklonil a zul jí střevíce. „Takhle se budete cítit mnohem lépe,“ prohlásil. „Proboha živého, necukejte sebou. Rozhodně vás nemíním zneuctít.“ Pomalu rozvazoval šněrovadla a pokračoval sametovým tónem: „Ostatně, vždyť by se tolik nestalo. Zakrátko budeme svoji.“ Ušklíbl se, když mu dotčeně vyškubla nožku v hedvábné punčošce. Natáhl se pro druhou.

Evie se přinutila sedět bez hnutí, třebaže v ní mužovy doteky probouzely zvláštní pocit.

„Klidně si povolte korzet,“ prohodil její společník. „Hned se budete cítit příjemněji.“

„Já ž-žádný nemám,“ přiznala se sklopeným zrakem.

„Cože? Prokristapána.“ Mlsně sklouzl očima po jejím těle. „V tom případě jste skvěle obdařená holka.“

„Tenhle výraz nesnáším.“

„Holka? Tedy mi odpusťte. To víte, síla zvyku. Zásadně jednám s dámou jako s holkou a s holkou jako s dámou.“

„A ony si to nechají líbit?“ otázala se pochybovačně.

„Jistě,“ odvětil sebevědomě, čímž vykouzlil na dívčině tváři úsměv.

„Jste pří-příšerný člověk.“

„Svatá pravda. Jenže v životě je to zkrátka tak zařízené, že příšerní lidé nakonec dostanou víc, než si zaslouží, zatímco ti hodní, jako kupříkladu vy…“ Učinil rozmáchlé, vše říkající gesto. Vzniklá situace opravdu nepotřebovala komentář.

„Třeba nejsem tak h-hodná, jak si my-myslíte.“

„V to doufám.“ Zamyšleně přimhouřil jiskrné světlé oči. Evie si všimla, že Sebastian má na muže nepatřičně dlouhé řasy, jež jsou o několik odstínů tmavší než vlasy. Vzdor výšce a urostlosti v něm bylo něco kočičího. Připomínal líného, avšak velice nebezpečného tygra. „Jakou má váš otec vlastně nemoc?“ zeptal se bez okolků. „Slyšel jsem toho hodně, ale nic konkrétního.“

„Trápí jej úbytě,“ zamumlala Evie. „Onemocněl před šesti měsíci. Od té doby jsem jej neviděla. Zakázali mi ho navštěvovat. Nikdy jsem bez něj nebyla tak dlouho. Jenže Maybrickovi se rozhodli předstírat, že můj otec neexistuje.“

„Nechápu, proč si najednou děláte takovou starost?“ prohlásil otevřeně St. Vincent. „Nikdy jste si nebyli blízcí a zčistajasna toužíte vysedávat u jeho smrtelného lože. Pročpak? Abyste se ujistila, že na vás nezapomněl v poslední vůli?“

Evie schválně přešla škodolibost, skrývající se v právě pronesené poznámce, mlčením. Zamyslela se a poté pravila vyrovnaným hlasem: „Jako malá jsem ho směla navštěvovat jednou za měsíc. Tehdy jsme si byli hodně blízcí. Táta byl – je –, jediným člověkem na světě, jemuž na mně záleželo. Miluji ho a nechci, aby umíral osamocený. Klidně se mi smějte, jestli chcete. Nevadí mi to. Nezáleží mi totiž na vašem názoru.“

„Klídek, kotě.“ Očividně se dobře bavil. „Zdá se, že máte jiskru, kterou jste pravděpodobně podědila po starém pánovi. Zahlédl jsem ji v jeho očích, když se vztekal kvůli nějaké hlouposti.“

„Vy znáte mého otce?“ podivila se.

„Samozřejmě. Všichni milovníci rozkoše tu a tam zamíří k Jennerovi. Váš taťka je slušný člověk, jen ho nikdo nesmí naštvat. Je hrozně vznětlivý. Nemůžu se nezeptat. Vysvětlete mi, jak je možné, že se dáma Maybricková provdala za toho pacholka.“

„Kromě jiného chtěla uniknout ze spárů rodiny.“

„Stejně jako vy,“ poznamenal St. Vincent mdle. „Historie se opakuje, nezdá se vám?“

„U-upřímně doufám, že tady veškerá podobnost končí,“ mínila Evie. „Matka nedlouho po svatbě otěhotněla a zemřela vzápětí poté, co jsem přišla na svět.“

„Když si to nepřejete, tak vás nezbouchnu,“ prohodil prostořece. „Těhotenství lze snadno předejít. Existují různé kondomy, antikoncepční houbičky, výplachy, a to vůbec nemluvím o tom malém stříbrném zázraku, co si můžete…“ Ohromen dívčiným výrazem se zarazil a znenadání se hlasitě rozesmál. „Proboha, máte oči jako talíře. Vyděsil jsem vás? Neříkejte, že vám o tom vdané kamarádky nepovídaly.“

Evie zvolna zavrtěla hlavou. Ačkoliv Annabelle Huntová ostatním čekankám tu a tam poodhalila tajemství manželského života, rozhodně nikdy nehovořila o pomůckách zabraňujících početí. „Pochybuji, že o tomhle kdy slyšely,“ přiznala, když se vzpamatovala, načež se St. Vincent znovu prohýbal smíchy.

„Jen co dorazíme do Skotska, s chutí vám všechno objasním do nejmenších podrobností.“ Muž se culil tím neopakovatelným způsobem, jímž kdysi očaroval sestry Bowmanovy. Jenže Američankám zcela unikl potměšilý lesk jeho očí. „Lásko moje, napadlo vás někdy, že se vám konzumace manželství zalíbí natolik, že zatoužíte po opakování?“

Jak znepokojivě snadno pronáší láskyplná slova. „Ne,“ prohlásila neochvějně Evie. „To nebude můj případ.“

„Hmmm…“ Znělo to skoro jako předení spokojeného kocoura. „Výzvy mám rád.“

„M-možná to s vámi bude pěkné,“ přinutila se vyslovit Evie, aniž by z muže spustila upřené oči. Zardívala se rozpaky. „Vlastně doufám, že to bude příjemná zkušenost. Přesto platí moje rozhodnutí – jednou a dost. Dobře vím, jaký jste a čeho jste schopen.“

„Drahoušku,“ pronesl St. Vincent téměř něžně, „zatím jste mě nepoznala z té horší stránky.“

Kapitola 3

Pro Evii, která špatně snášela cestování kočárem, bylo osmačtyřicetihodinové trmácení do Skotska hotovým utrpením. Kdyby tolik nepospíchali, vyrovnávala by se s nesnázemi lépe. Jenže na dívčinu žádost mířili přímo do Gretna Greenu a zastavovali pouze v přepřahacích stanicích, kde po třech hodinách jízdy měnili kočí a koně. Evie se obávala, že příbuzní prokouknou její záměry a začnou je pronásledovat. S ohledem na to, jak St. Vincent minulý týden dopadl ve rvačce s lordem Westcliffem, měla pouze nepatrnou naději, že ji budoucí manžel ochrání před statným a zlotřilým strýcem Peregrinem.

Ačkoliv cestovali ve výborně odpruženém a vypolstrovaném kočáře, jízda vysokou rychlostí po krkolomných, neudržovaných silnicích vykonala své a Evii se začínal zvedat žaludek. Zmáhalo ji vyčerpání a nedokázala se pohodlně uvelebit, aby si trochu zdřímla. Ustavičně narážela hlavou do stěny. Sotva se jí podařilo zabrat, vzápětí se probudila, jelikož došlo na přepřahání koní.

St. Vincent očividně netrpěl tolik co ona, třebaže i na něm si putování vybralo svoji daň. I on vypadal pomačkaný a unavený. Dávno se přestali pokoušet o konverzaci a dál pokračovali mlčky. Sebastian kupodivu neprotestoval a trpělivě snášel vzniklé nepohodlí. Evie si uvědomila, že je na tom stejně jako ona. Také se nemůže dočkat, až budou ve Skotsku. Je v jejich nejlepším zájmu, aby se nechali oddat co nejrychleji.

Trmáceli se dál a dál. Kočár kodrcal po výmolech, občas měla Evie co dělat, aby se udržela na sedadle a neskončila potupně na podlážce. Znovu a znovu upadala do neklidného spánku, aby se vzápětí s trhnutím probudila. Kdykoliv se otevřela dvířka a St. Vincent vyskočil ven, aby dohlédl na výměnu vozků a koní, pronikl dovnitř závan ledového vzduchu. Prochladlá, rozbolavělá a ztuhlá dívka se jenom víc schoulila v koutě.

Studenou noc vystřídal nevlídný, ubrečený den. Když St. Vincent doprovázel svoji společnici do zájezdního hostince, cestou přes dvorek promokli do poslední nitky. Muž zavedl Evii do pronajatého pokoje, kde se posilnila miskou vlažné polévky a odskočila si, zatímco on dohlížel na přepřahání koní. Dívka se toužebně zadívala na postel. Spala by, až by plakala. Jenže na odpočinek teď není čas. Vyspí se, až úspěšně dorazí do Gretna Greenu a nadobro se zbaví své odporné rodiny.

Zastávka netrvala déle než půl hodiny. Po návratu do kočáru se Evie pokoušela sundat si střevíce, aniž by ušpinila čalounění. St. Vincent se k ní sklonil, aby jí pomohl. Zatímco bojoval s tkanicemi a osvobozoval otlačené nožky, Evie mu beze slova sňala z hlavy promáčený klobouk a položila jej na protější sedadlo. Vlasy měl husté a jemné, hrály všemi odstíny jantaru a šampaňského.

St. Vincent si přisedl vedle ní. Zadumaně hleděl do dívčina ztrhaného obličejíku. Potom ji pohladil po prochladlé bradě. „Musí se vám připsat ke cti,“ řekl tiše, „že nefňukáte. Jiná by si dávno stěžovala.“

„T-těžko můžu fň-fňukat,“ vysoukala ze sebe Evie, chvějící se zimou, „když jsem to byla já, kdo trval na okamžité cestě do Skotska.“

„Půlku máme za sebou. Ještě noc a den a zítra večer můžeme být svoji.“ Ironicky našpulil rty. „Bezpochyby jste ta nejdychtivější nevěstinka na světě. Očividně se nemůžete dočkat manželského lože.“

Evie se místo odpovědi usmála. Věděla, na co naráží. Pochopil, že opravdu touží po posteli – aby se v ní pořádně vyspala, nic víc. Upřeně mu zírala do obličeje. I na Sebastianovi se projevila únava, pod očima měl černé kruhy. Přesto mu to nevýslovně slušelo. Možná proto, že nyní spíše připomínal lidskou bytost než nádherného, nedostižného římského boha. Aristokratická povýšenost byla náhle pryč, ale sotva si muž pořádně odpočine, jistě se vrátí. Avšak nyní je uvolněný a přístupný. Zdálo se, že se v průběhu ďábelského putování mezi nimi vytvořilo křehké pouto.

Okamžik souznění zaplašilo klepání na dvířka kočáru. St. Vincent otevřel. Objevila se urousaná děvečka. „Tady to maj, milostpane,“ zahučela, zatímco mu podávala dva předměty. Byla zakuklená v pláštěnce s kapucí, z níž crčely potůčky deště. „Horkej hrnek a cihla, jak ste chtěl.“

Vikomt vylovil z vesty minci a zaplatil. Ženská se uctivě uklonila a poté pelášila zpátky do hostince. Evie překvapeně zamrkala, když jí Sebastian podal kameninový džbánek s kouřícím nápojem. „Co je to?“