Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Vévoda pro Dianu

Vydání první

Copyright © A DUKE FOR DIANE 2022 by Sabrina Jeffries

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2553. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Duke for Diana

vydaného nakladatelstvím Zebra Books. Zebra Books are published by Kensington Publishing Corp., New York, v roce 2022

Český překlad © 2022 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Motiv na přebalu Trevillion Images Ltd

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1935-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1936-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Sabrina Jeffries

Vévoda pro Dianu

Elegantní příležitosti (1)

Mým kamarádkám spisovatelkám Rexanne Becnelové a zesnulé Claudii Dainové –

Díky, že jste mě naučily všechno, co vím o módě a jak funguje pro různé typy lidí.

A díky za mnoho let společně sdílené legrace.

Prolog

Londýn

Jaro 1807

C elé hodiny po zahájení nejhůře navštíveného plesu v Londýně nepožádal lady Dianu Harperovou nikdo o tanec. Nijak ji to nepřekvapovalo. Jakmile se člověk stane ve vyšší společnosti nechvalně známým, je jednou provždy odsouzen stát na všech společenských událostech u zdi a čekat na zázrak. Odtud také vznikl termín „čekanka“. Až na to, že ji i její mladší sestru brali spíš jako plevel, který je třeba vytrhnout a zašlapat.

Přesto odmítly dát komukoli zadostiučinění nechat se předčasně odvézt domů a tam se skrýt. Kdo by se staral o to, že matka vyvolala ohromný skandál, když utekla s generálmajorem Tobiasem Ordem? A kdo by řešil to, že otec, mocný hrabě z Holtbury, se kvůli tomu s matkou rozvedl? Nebyla to chyba Diany ani Verity, takže obě odmítaly jednat, jako by za to mohly. Místo toho navštěvovaly každou společenskou událost, na niž byly pozvané.

Těch bohužel nebylo mnoho.

Jejich nejstarší sestra, paní Eliza Piercová, která už byla provdaná v době, kdy matka v touze po svobodě provedla svůj šílený kousek, tolik netrpěla. Kdykoli byl na Elizu někdo krutý, mohla hledat útěchu v silných pažích pana Pierce. Diana a Verity se mohly pouze tvářit nezúčastněně a nechat ostatní, aby je trápili za to, co nebyla jejich vina!

Diana si vzdychla. Možná že kdyby si to říkala dostatečně často, dokonce by tomu i uvěřila. Možná že potom by jim společnost konečně dovolila tancovat, místo aby seděly u zdi a pozorovaly, jak jejich mládí mizí v dáli.

Proboha, dnes se cítila zvlášť rozmrzele. A kvůli zbytečně velkému orchestru ji rozbolela hlava, což všechno ještě zhoršovalo. V tomto rozpoložení by moc ráda odjela domů, kde by alespoň slyšela vlastní myšlenky.

Naštěstí právě v té chvíli hudba skončila mocným akordem. Přišla k ní dobrá přítelkyně, slečna Isolde Crowderová. Popelavě hnědé kudrlinky se jí přitom houpaly kolem tváří. „Jsem tak ráda, žes přišla. Matka si moc přála, aby byl na dnešním plese nával, ale to nejspíš nehrozí.“

Isolde i Dianě bylo dvacet a jejich přátelství se utužilo, když společně propluly první společenskou sezonou. Tato byla jejich druhou a podle toho, jak se věci měly, budou možná potřebovat i třetí. A čtvrtou a pátou a…

Diana na to nechtěla myslet. Isolde nestačila první sezona, protože nepatřila k aristokracii. Přestože byla bohatou dědičkou, patřit v těchto dnech k buržoazii nebylo au courant. A Diana nevyužila svou první sezonu kvůli klevetám o zjevné nevěře jejích rodičů.

Potom byla představena královně i Verity a měla svůj první ples. Zvládla to naštěstí dřív, než jí taneční parket zmizel takříkajíc pod nohama kvůli matčině útěku. V devatenácti byla Verity odsouzena k tomu, že se stala společenským vyvrhelem. To prostě nebylo fér.

Verity zvedla jedno obočí. „Překvapuje mě, že tvá matka nás tu vůbec chtěla, když vezmeme v úvahu naši pověst.“

Náznak trpkosti v jejím hlase Dianě připomněl, že sestra má k roztrpčenosti dobrý důvod, protože kvůli jednání rodičů přišla o vážného nápadníka.

„Nechtěla, ale já jsem jí řekla, že se tu neobjevím, pokud nepozve i vás tři,“ pravila rozčíleně Isolde.

„Jsi dobrá přítelkyně a my si toho vážíme,“ pochválila Isoldu Diana. „Ale obávám se, že všichni ostatní předpokládají, že jsme pošpiněny matčiným hříchem, jako bychom skočily do toho kočáru spolu s ní.“

„Doufám, že tak hrozné to není,“ poznamenala věčná optimistka Isolde.

Diana se na ni žertovně usmála. „Obě víme, že Veritiny ani moje sezony zatím žádné ovoce nepřinesly.“

Nedaleko nich se jedna dáma zasmála, což přimělo Dianu, aby si ji prohlédla. Bylo to už podruhé, co si všimla, že ona dáma naslouchá jejich konverzaci. Diana ji neznala, avšak blízko nich nikdo jiný nestál, takže se ta dáma musela smát jejich hovoru.

Diana nedokázala pochopit proč. „Domnívám se, že nejlepší by byla změna tématu.“ Otočila se úmyslně zády k oné dámě, aby si prohlédla Isoldiny šaty z šedého francouzského hedvábí se stříbrnou vrchní sukní a malými balonovými rukávy. „Tvé šaty dopadly velice dobře. Sluší ti.“

Isolde se rozzářila. „Díky za to, že jsi je navrhla. Vím, že jenom kvůli tomu jsem dnes tolik tančila. Kdybych to nechala na matce, měla bych na sobě narcisově žlutý satén s velkými vyšívanými růžovými květy na břiše.“

„Proboha,“ zvolala Verity. „To zní příšerně!“

Dáma vedle nich se nepokrytě zasmála, což Dianě připomnělo, že ona i její sestry jsou v těchto dnech pod přísným dohledem.

„Verity,“ oslovila ji tiše Diana. „To nejsou správné výrazy pro mladou dámu.“

„Velké růžové vyšívané květy na ženském břiše jsou také jen stěží správnou volbou pro mladou dámu,“ opáčila zachmuř eně Verity. „Ještě že jsi zasáhla. Dokonce i já vím, že Isolde by v tom odstínu žluté vypadala katastrofálně. Ta barva se hodí k mé pleti, ale…“ Střelila po jejich přítelkyni omluvným pohledem. „S tvou půvabnou alabastrovou pletí bys v tom vypadala, jako když je ti zle.“

„Krejčová by určitě tvou matku od toho záměru odradila,“ poznamenala Diana.

„O tom dost pochybuju,“ mínila Isolde. „Matka si u paní Ludgateové nechává šít víc než kterákoli jiná dáma, takže ta si nedovolí matce nijak odporovat. Ani já si nedovolím matce odporovat. Je příšerně tvrdohlavá.“ Isolde se dotkla náhrdelníku z gagátu. „Co se týká matky, nemohla jsem se jí na to zeptat, protože nemám důvěru v její vkus.“

„A z dobrého důvodu,“ zamumlala Verity.

Isolde pokračovala, jako by Verity neslyšela. „Ale doufala jsem, že mi řeknete, jestli se tenhle náhrdelník hodí k mým šatům.“

„Hodí se k nim výborně,“ ujistila ji Diana. „I tvá kabelka je perfektní – prosté šedé hedvábí s černou stuhou výborně kontrastuje s blýskavou síťkou. Jako vždycky máš velice dobrý vkus, jen si pořád nevěříš.“

„Děkuju,“ odvětila Isolde s nepatrným zarděním. „To se mi ulevilo.“

„Opravdu jsem se snažila použít vaše nápady s módními doplňky, ale máti…“ Vtom rozevřela oči dokořán. „Proboha, právě si mě všimla. Raději se jdu dál procházet po sále, nebo budu donekonečna poslouchat její řeči.“

Jakmile Isolde odešla, Verity si odfoukla zplihlé, zlatohnědé kučery z čela. „Je tu takové horko.“ Popadla Dianin vějíř a začala se ovívat ve výstřihu.

Diana potřásla hlavou. „Varovala jsem tě, abys na jaře nenosila samet. V tomto ročním období je počasí velice proměnlivé.“

„Ale já mám samet ráda.“

„Já mám ráda rodiče, kteří spolu veřejně neválčí, ale nedostane se nám vždy toho, co máme rády.“ Diana zírala přímo před sebe a ignorovala starší ženu, která přecházela kolem a přitom do nich strčila.

Sestra zkrabatila obočí. „Ale já jsem stejně rozhodnutá dělat, co se mi líbí, když jsem se teď zbavila lorda Mintona. Ten samet nesnášel, takže jsem ho nikdy nenosila. Už to pro žádného muže neudělám. Podívej se, jak jsem dopadla! Budu si nosit, co budu chtít, a k čertu s tím vším.“

„A také bys neměla klít.“

„Budu klít, kdy budu chtít. I ty by sis měla sem tam trochu zaklít. Věř mi, že je to nádherně osvobozující.“ Verity kýchla a poté ukázala Dianiným vějířem na ohromné kytice lilií, vistárií a růží, rozestavené po obvodu sálu asi tři metry od sebe. „Isoldina matka si také prosadila, co se jí líbilo. Tak proč bych já nemohla? Vážně, koho by napadlo dát tyhle tři kytky dohromady? Ta vůně je příliš intenzivní.“

„Možná že tím chtěla překrýt lehký zápach lososových chlebíčků.“

„Nesnědla jsi doufám žádný?“ zeptala se vylekaně Verity. „Stačilo mi jednou čichnout a nechala jsem je být.“

„Vůbec jsem se k nim nepřiblížila. A musím se přiznat, že mě zklamaly i koláčky. Jsou odporně sladké. Ačkoli ty mandlové nejsou zase tak špatné. Isolde mi řekla, že je sama vybírala, protože jsou její oblíbené.“

„Neříkej to Isolde, ale kromě mandlových koláčků většině nabízeného jídla něco chybí. Pečené koroptve jsou příliš vysušené, krabí tyčinky příliš mokré a i přes hezké formičky ve tvaru misek s ovocem je v pudinku trochu cítit česnek. Nechci raději vědět, co všechno do něj dali.“

„Co třeba česnek?“ popíchla ji Diana. „Věř mi, že Isolde se snažila poradit matce ve všem, co se týkalo tohoto plesu, ale ta ženská ji vůbec neposlouchá. Chudák Isolde, že má takovou matku.“

„Žádná chudinka Isolde.“ Verity potřásla hlavou. „Dovolila jí, aby to tak udělala. Měla se jí postavit.“

„Jako jsme se my postavily otci?“

„To je něco jiného. Otec je muž.“

„Pravda.“ Muž, na němž byly zcela závislé. Diana otce milovala, ale občas byl tak autoritářský, až se jí chtělo křičet. Přesto si to nedovolila. Nechtěla žít ve stálých hádkách, při nichž se snažil všem dokázat, že jeho názory a způsoby jsou nejlepší.

To se potvrdilo zvlášť tím, že si zařídil rozvod. Nejdřív se pokusil přesvědčit matku, aby se vrátila. Ale ona stejně jako polovina společnosti věděla – že otec se nechoval jako ženatý muž ani krátce po jejich svatbě. Přitom někteří lidé tvrdili, že jeden z matčiných prvních milenců předal Dianě hnědé oči, hrozivě rusé vlasy a pihy. Byla jediná z rodiny, kdo měl takovou barvu vlasů.

Avšak tyto řeči nemusely být pravdivé. Alespoň doufala, že nejsou pravdivé. Pokud to byla pravda, otec to nikdy nedal nijak najevo. Hrubá slova rozděloval spravedlivě mezi všechny tři dcery. A matka o tom samozřejmě nikdy neřekla ani slovo. Diana však o tom občas uvažovala…

Verity zírala kamsi přes taneční parket. „Já jenom říkám, že Isolde by měla víc věřit vlastním nápadům. Je chytrá, krásná a má výborný vkus v oblékání, pokud neposlechne svou matku. Kdyby se ji matka vždycky nesnažila vést špatným směrem – a kdyby jí Isolde vždycky nepodlehla – troufám si říct, že už by byla provdaná.“

V té chvíli se k nim připojila Eliza. „Souhlasím. Drahá Isolde by byla pro každého muže poklad.“

„Netvrdíš to jenom proto, že dala na tvou radu ohledně účesu?“ zeptala se Verity.

„To rozhodně ne,“ usmála se Eliza. „Opravdu jí ráda pomáhám s účesem. A těší mě, že na mě dala a použila do vlasů stuhu místo turbanu. Je ještě příliš mladá, aby nosila na ples turban.“ Znovu začala hrát hudba – ještě hlasitěji než předtím. Eliza jim pokynula, aby s ní vyšly ven na terasu.

„Ach, tady je to mnohem lepší,“ libovala si Diana, když zašly na druhý konec terasy, než byly dveře. „Přísahám, že mi z toho krvácejí uši.“

Eliza přikývla. „Žádnému člověku, který si najme dvacetičlenný orchestr kvůli hudbě na plese, kde by bohatě stačili tři hudebníci, by se nemělo dovolit, aby pořádal ples.“ Vzdychla si. „Isolde si zaslouží něco lepšího. Paní Crowderová je perfektním příkladem pravidla, že bys neměla mít všechno, co si můžeš dovolit.“

„Obávám se, že máti je dalším příkladem,“ povzdychla si Verity. „Proč nemohla počkat, až budeme všechny provdané, než utekla se svým generálmajorem a přiměla otce k odvetě?“

„Vím jistě, že by řekla, že se zamilovala,“ odtušila Diana. „Ačkoli ji podezřívám, že to bylo napůl také kvůli tomu, že je hezký vdovec a máti se bála, že by jí ho jinak přebrala nějaká jiná.“

Někdo za nimi si odkašlal. Vylekaně se otočily a zjistily, že dáma, jež poslouchala jejich hovor už v sále, vyšla za nimi ven. „Vím, že to není podle etikety,“ pravila s přízvukem, který Diana nedokázala nikam zařadit, „ale ráda bych se představila. Jsem novomanželka hraběte ze Sinclairu. Pochopila jsem správně, že vy tři jste dcery lady Holtburyové?“

Diana měla trochu obavy, proč se s nimi chce ta dáma seznámit, ale ujala se představování.

„Moc mě těší, že jsem se s vámi všemi seznámila,“ prohlásila hraběnka a upřímně se na ně usmála. „Ujišťuju vás, že všichni nejsou proti vám. Já osobně si myslím, že je to ostuda, pokud na vás někdo pohlíží stejně jako na vaši matku. V každém případě jsem si nemohla pomoct a vyslechla jsem vaše hodnocení této akce a ráda bych věděla, jak byste ji vylepšily.“ Mrkla na Elizu. „Kromě toho, že byste najaly méně muzikantů.“

Když Eliziny tváře zaplavil ruměnec, Diana se kvapně ozvala: „Určitě to znělo ohromně hrubě, když jsme kritizovaly ples, kam jsme byly laskavě pozvány…“

„Vůbec ne. Souhlasím se vším, o čem jste mluvily. A je toho ještě víc.“ Lady Sinclairová zavřela dveře na terasu. „Byla bych vám velice vděčná, kdybyste mi věnovaly okamžik a odpověděly na mé otázky. Víte, očekává se, že brzy uspořádám ples i já, ale já jsem Američanka, takže jsem v Londýně nic takového nikdy nedělala. Velice by se mi hodily vaše rady. Například, lady Diano, jaké oblečení byste pro mě vybrala jako pro hostitelku?“

Diana si dávala pozor, jak té ženě odpovědět. „Vypadá to, že máte velice dobrý vkus, co se týká oblečení, madam, protože vaše mušelínové šaty a váš šál jdou s módou a přitom vyzdvihují vaši postavu.“

„To je jenom díky tomu, že mi to z velké části vybrala má komorná. Ale minulý týden mi nabídla k denním šatům alžbětinský krejzlík. Dokonce i já vím, že na něco takový nemám vhodný krk.“

Diana si oddechla. „Na alžbětinský krejzlík nemá správný krk nikdo, dokonce ani sama Alžběta I.“ Poté pohlédla na Veritinu štíhlou postavu a dlouhou šíji. „Možná ještě tak Verity. Ale nikdo jiný mě nenapadá.“

„V každém případě,“ pokračovala hraběnka, „nemohu důvěřovat svému soudu ani názoru své komorné. Je tu nová, jelikož přišla ze Skotska, a já se stále ještě učím, jak se Skoty zacházet. I s Angličany, když na to přijde.“

„Pokud hledáte někoho, kdo by vám poradil s módou,“ řekla Diana, „určitě bych vám ráda pomohla. Rozhodně nemám v současné době kalendář nijak přeplněný společenskými událostmi. A paní Ludgateová by se určitě ráda ujala přípravy garderoby pro ženu tak význačného postavení, jako je hraběnka Sinclairová.“

„To bych byla moc ráda,“ zaradovala se hraběnka. „Ale než to naplánujeme, ráda bych požádala i vaši sestru, lady Verity, jestli by dohlédla na to, co se bude servírovat k jídlu.“

Verity nikdy nechybělo sebevědomí, proto odvážně odpověděla. „Manželé Crowderovi jsou dostatečně bohatí, aby mohli nabízet množství různých pochoutek, takže já bych radila mimo jiné tenké plátky různých druhů masa včetně zvěřiny a krůtího, paštiku z humra a bochánky plněné humrem, vestfálské placky, nejrůznější nakládanou zeleninu…“

„Ale žádné opečené cibulky a topinky s ančovičkami, jaké nabízí kuchařka paní Crowderové?“ zeptala se hraběnka.

„Rozhodně ne.“ Verity se naklonila blíž k lady Sinclairové. „Kdo chce, aby mu byla z dechu cítit cibule či ančovičky při tanci a dvoření? I kdyby se toho při plesové večeři dámy vyvarovaly, pánové o takových věcech často neuvažují. Snědí, co jim chutná, aniž by se starali o to, jak jim potom páchne z úst.“

Zdálo se, že hraběnka potlačuje úsměv. „To je pravda. Co jsou vestfálské placky?“

„Různé recepty doporučují různé koření, ale v podstatě se vyrábějí z rozmačkaných brambor, do nichž se přidá máslo, vejce a mléko, udělají se z nich malé placičky a usmaží se. Někdy se do nich přidávají kousky slaniny nebo sýra.“

„To zní báječně,“ rozplývala se lady Sinclairová. „A jaké dezerty navrhujete?“

„Možná jste si to neuvědomila,“ pravila Verity, „ale zmrzlinář Gunter nabízí pro takové akce, jako bude ta vaše, že vám dodá led, zmrzlinu i zákusky. Je to velice oblíbené.“

„A velice drahé, to je mi jasné,“ odtušila hraběnka čtverácky.

„Promiňte,“ vyptávala se starostlivě Verity. „Je s tím problém? Můžu navrhnout jiné sladkosti, jestli chcete.“

Lady Sinclairová se zasmála. „Podle mého manžela peníze nejsou ani přinejmenším problém. Ale znáte muže. Dávají přednost tomu, utratit co nejméně, pokud je to možné.“

Nebo na to, získat peníze od někoho jiného.

Součástí rozvodového řízení, které vyvolal jejich otec, byl pokus přimět generálmajora Orda zaplatit mu značnou sumu za zcizení náklonnosti. Otec to považoval za jediný možný způsob, jak se tomu muži pomstít. Ale ani jeden z cizoložníků nevypadal, že by si dělal starosti s jeho protiúderem. Generálmajor měl značné jmění, takže otcovy požadavky neposloužily pro jeho pomstu tak účinně, jak nejspíš doufal.

„Dobrá,“ pravila hraběnka, jež si zjevně všimla, jak se Diana odmlčela. „Já mám Gunterovu zmrzlinu opravdu ráda, zvlášť v létě. Je velice občerstvující.“

„Přesně tak,“ usmála se Verity, „mohla bych domluvit s majitelem vše ohledně vašeho plesu, lady Sinclairová, pokud si myslíte, že byste to mohla na vašem plánovaném plese využít.“

„Je zajímavé, že se o tom zmiňujete. Víte, i když mi pomohly vaše rady, nejraději bych si vás najala, abyste celý ten ples připravily.“ Plaše se na ně usmála. „Zvlášť proto, že se má konat už za dva týdny.“

Eliza zalapala po dechu, Verity se usmála a Diana se na hraběnku zamračila.

Promluvila však jako první. „Víte, že… tedy… by se nesetkalo s pochopením, kdybychom si braly peníze za to…, že vám pomůžeme.“

Lady Sinclairová na ně zamrkala. „Ach! Samozřejmě. Zapomněla jsem, že takové věci se v anglické společnosti nesluší. Ale pravdou je, že se nemám na koho jiného obrátit. Moji sloužící jsou buď noví, nebo jsou zvyklí na manželovu mládeneckou domácnost, a manžel nemá žádné ženské příbuzné. Ani já ne – alespoň ne tady.“

Diana si pospíšila, aby ji utěšila. „Neříkám, že nejsme nadšené tím, že bychom vám mohly poradit, ale nemůžeme si za to nechat platit. Chápete?“

„Mluv za sebe.“ Verity podala Dianě její vějíř, jako by se chystala začít pomáhat lady Sinclairové právě v tuto chvíli. „Já moc ráda přijmu jakýkoli plat, pokud budu mít na tom plese v kuchyni volnou ruku.“

„Verity!“ zvolala Diana. „Otec by… s námi už jakživ nepromluvil.“

„A vadilo by to?“ Verity pokrčila rameny. „Stejně si toho nevšimne.“ Hlas jí ztvrdl. „Má moc práce s tím, jak se snaží zničit generálmajora Orda.“

Diana sebou trhla při sestřině chladném, avšak přesném popisu událostí. „To snad stačí.“ Otočila se k hraběnce. „Jestli nás omluvíte, rády bychom to probraly v soukromí pouze mezi sebou, než se do něčeho pustíme. Bydlíme na Hanoverském náměstí. Kdybyste nás mohla zítra navštívit, řekneme vám, jak jsme se rozhodly ohledně placení. Ale myslím, že mluvím za Verity i za sebe, když řeknu, že vám rády pomůžeme, ať už placeně, či neplaceně. Nemáme vlastně nikoho, kdo by nás požádal o tanec, ani nás navštěvoval či zval na večírky. A ti, kteří učiní výjimku…“

Verity vyklenula obočí. „Řekněme, že si myslí, že jsme všechny jako naše matka – nevhodné pro roli manželky, avšak schopné zastávat méně slušnou pozici. Určitě víte, co tím míním.“

„Bohužel ano.“ Lady Sinclairová blýskla modrýma očima. „Někteří z těch mužů hledají na tuto pozici jakoukoli hezkou ženu… pokud ji mohou získat.“ Poté vrhla významný pohled na Elizu. „Alespoň jedna z vás je však slušně provdaná.“

„Ano, ale to se stalo ještě před tím incidentem.“

Když hraběnka vypadala nechápavě, Diana jí to kvapně vysvětlila: „My tak říkáme matčině útěku s jiným mužem. Jak to slušně vyjádřila má přítelkyně: ‚Máti je provdaná, ale přijímá dvoření‘.“

„Aha.“ Lady Sinclairová se obrátila na Elizu. „Byla byste ochotná se k nim připojit, paní Piercová? Rozhodně bych potřebovala vaše rady ohledně hudby.“

„Mně by nějaké peníze rozhodně přišly vhod,“ pronesla tiše Eliza, což Dianu šokovalo. Kdy začali mít Eliza a její manžel finanční problémy? „Takže ano, s potěšením.“

Hraběnka se na ně usmála, jako by jejich rozhodnutí bylo už hotovou věcí. „Obávám se, že už jsem se dávno měla vrátit k manželovi. Uvidím se s vámi všemi zítra.“ A s tím vyrazila ke dveřím.

Diana se otočila k sestrám. „Nemůžu uvěřit, že za to chcete přijmout peníze.“

Verity přivřela oči. „Nenapadlo tě, že se nejspíš nikdy neprovdáme, když se teď stal ten incident? Naší jedinou možností je žít s otcem nebo se stát vychovatelkami – a to není žádná legrace,“ pronesla ledově. „Nebo ještě hůř, mohly bychom skončit jako společnice starých dam, které nám budou kázat o morálce a ostouzet matku.“

„Otec by nás určitě mohl a měl podporovat tak dlouho, jak budeme potřebovat,“ prohlásila Diana rozhodnutá nemyslet na ty dvě navrhované možnosti.

„I když se znovu ožení? Víš stejně dobře jako já, že hned jak dosáhne rozvodu, ožení se znovu – stále ještě nemá dědice. Najde si nějakou udělanou mladou holku, která mu bude sloužit jako chovná klisna, a my se pomalu budeme měnit ve staré panny, které se budou starat o děti naší macechy.“

„Měla bys přestat číst gotické romány, Verity,“ poznamenala Diana. „Nežijeme ve chmurném hradu a otec není žádný zloduch, který se k nám chová tak zle.“

„Ne, je ještě horší,“ vložila se do toho Eliza. „Podobá se otci v Krásce a zvířeti, který souhlasil s tím, že ho dcera nahradí jako ‚host‘ u té příšery. Když se člověk otočí na druhou stranu a nebrání svou rodinu, jedná se o záludné chování zločince. A kde je otec, když ho potřebujeme? U soudu, kde propírá špinavé prádlo rodiny před celým městem. A kdo kvůli tomu trpí? Vy dvě. I já svým způsobem. Bůh ví, že matka ne. Ta si nejspíš užívá nejlepší období svého života.“

Dianu ze sestřina zoufalého tónu bolelo srdce. Pro všechny ostatní Eliza vypadala jako předobraz šťastně provdané ženy. Diana si však všimla, že v poslední době bývá její úsměv vynucený, v modrých očích se objevuje trápení a její slova jsou poznamenána trpkostí. Měla i Eliza problémy kvůli matčinu troufalému činu?

Diana to musí zjistit. Eliza si zaslouží to nejlepší, co jí svět může nabídnout. „Mimochodem už jsem ti to chtěla říct dřív, ale vypadáš dnes večer krásně.“

Eliza měla husté vlasy vyčesané nahoru a zachycené v jemné čelence přesně toho odstínu oříškově hnědé, který podtrhával světlou barvu jejích kadeří. Šaty ze žlutého hedvábí láskyplně přiléhaly k postavě ve tvaru přesýpacích hodin a střevíčky s vysokým podpatkem jí přidávaly trochu tolik potřebné výšky. Elizino oblečení na dnešní večer vybírala samozřejmě Diana – móda byla Dianinou vášní. Ale Eliziny zlaté šperky by měly pocházet od jejího manžela. Diana tu jemnou práci nepoznávala a docela ji překvapilo, že koupil Elize tak romantický šperk.

„Připadám si jako kráva v ovčí kůži,“ bručela Eliza.

Sestry se na ni sesypaly. Verity se zeptala jako první: „Ty jsi v očekávání?“

„V očekávání čeho?“ Vtom Eliza zasténala, protože jí došlo, co tím Verity mínila. „Ach ne. Nic takového. To jenom…“ Vzdychla si. „Myslím, že vám to klidně můžu říct, stejně se to brzy dozvíte. Můj muž se zjevně rozhodl – aniž to se mnou probral –, že by chtěl odjet do války. Došlo to až tak daleko, že si zakoupil důstojnické místo a má v úmyslu připojit se ke svému regimentu v Portugalsku co možná nejdříve. Nepřeje si, abych ho doprovázela, i kdyby to bylo povoleno.“

„To přece dává dokonalý smysl.“ Diana vzala sestru za ruce. Už jenom při představě, že by Eliza následovala svého muže do války, se o Dianu pokoušel infarkt. „Bylo by to nebezpečné. Má o tebe starost.“

„Myslíš? Jsme tři roky svoji a on už se nemůže dočkat, aby mě opustil.“

„Jde sloužit své vlasti,“ podotkla Verity. „To je přece ušlechtilý cíl.“

„Možná. Neřekl však, proč to dělá. Nedává to smysl. Nikdy předtím neprojevil zájem být důstojníkem. A díky svému postavení se o to zajímat mohl. Jediný důvod, který mě napadá, je to, že nenávidí skandál, týkající se mé rodiny, a drby o nás. Říká, že kvůli tomu neodchází, ale…“

„Měla bys mu věřit.“ Verity ji objala. „Kromě toho nezáleží ani tak na tom, proč odchází. Záleží pouze na tom, že my jsme tady, abychom tě podpořily, jak jen budeš potřebovat.“

„Toho si vážím.“ Eliza vypadala, že by se mohla každou chvíli rozplakat. „Budu se bez něj cítit v domě velice osamělá. Nevím, jak to přežiju.“

„Jestli budeme pokračovat v tom, že budeme pomáhat některým dámám se společenskými akcemi, které mají pořádat,“ poznamenala suše Diana, „budeme se muset přestěhovat k tobě, abychom nebyli otci na očích.“

Eliza se rozzářila. „To je vynikající nápad! Bude mnohem snazší sladit všechny plány, když budeme bydlet spolu.“

„Myslela jsem to žertem, Elizo,“ podotkla Diana.

„Ale mohlo by to tak být, ne?“ zeptala se Verity. „Mělo by být snadné přesvědčit otce, že Eliza nás potřebuje, když pan Pierce odjíždí do války.“

„Ano,“ přisvědčila Eliza, „a od té doby, co jsem se provdala, jsem se toho naučila spoustu o vedení domácnosti a o účetnictví. Nemůže být o moc těžší vést stejným způsobem podnik. Mohly bychom si dokonce účtovat vysokou provizi, abychom to mohly dělat pouze pro ty, které si vybereme nebo které osobně známe.“

„Přesně tak!“ zvolala Verity. „A kromě toho společnost respektuje pouze to, za co musí zaplatit spoustu peněz. Čím větší plat budeme požadovat, tím víc budou toužit po tom, aby si nás mohli najmout. A jestli má Eliza žít z důstojnického platu, nějaké peníze se jí budou hodit.“

Diana se na ně zamračila. „Verity, uvědomuješ si, že jakmile s tím jednou začneme, pokud vůbec začneme, už to nebudeme moct zvrátit. Už pro nás nebudou žádné další společenské sezony ani žádná možnost najít si slušného manžela.“

Verity se ušklíbla. „Jako bychom teď nějakou možnost měly. Já alespoň netoužím stát během každého plesu u zdi a doufat, že si s někým na okamžik promluvím nebo si možná jednou zatancuju s nějakým mužem. Mnohem raději bych si vybudovala pro budoucnost své místo jako velká podnikatelka, jež poskytuje své rady dámám, pro které se sama rozhodnu.“ Vrhla na Dianu šibalský pohled. „Musíš přiznat, že to bude správná pomsta všem těm vznešeným matronám, které nad námi ohrnovaly nos. Lady Sinclairová nám nabídla, že za naše rady zaplatí – tak proč to nepřijmout?“

Protože se Diana obávala, že toho bude litovat. Přesto byla ta píseň sirén o možnosti získat vlastní nezávislost a žít svůj život tak, jak by se jí líbilo, velkým pokušením. „Předpokládám, že kdybychom si chtěly udržet naše současné postavení, mohly bychom náš zisk vždycky věnovat na charitu.“

„Přesně tak!“ zvolala Eliza vzrušeně. „Já bych pro sebe moc peněz nepotřebovala a zbytek by mohl jít na charitu, kterou bychom si vybraly.“

Diana občas chápala, proč matku unavilo žít stále utlačovaná pod otcovým palcem. Všechny její povinnosti v péči o domácnost přešly na ni a na Verity. Pokud by odešly i ony, mohly by uniknout otcově stálé kritice a nepřetržitým požadavkům. Mohly by se zabydlet v sestřině domácnosti, pokud Samuel Pierce dovolí Elize, aby si je k sobě přistěhovala.

A proč by nedovolil? Alespoň nebude Eliza osamělá, dokud se jí nevrátí z války. A on si může být jistý, že o ni bude dobře postaráno, protože s ní budou sestry.

A to bylo hlavní. Eliza je potřebovala. Jak by jí to mohly odmítnout?

„Dobrá,“ přikývla Diana. „Můžeme se alespoň pokusit, aby to fungovalo.“

A tak toho večera vznikl podnik Elegantní příležitosti.

1. kapitola

Londýn

Jaro 1811

Geoffrey Brookhouse, zbrusu nový vévoda z Grenwoodu, stáhl okénko grenwoodského kočáru a vystrčil ven hlavu, aby mohl lépe sledovat rušnou dopravu na Putneyském mostě. Pokaždé když cestoval z grenwoodské lovecké chaty v Richmondském parku do City, přejížděl Temži po jiném mostě, aby si ho mohl prohlédnout. Tohle však, bohužel, bude jeho poslední přejezd na dlouhou dobu. Dnes se s rodinou stěhují do Grenwoodského domu v Londýně.

Jelikož chtěl z toho mostu vidět co možná nejvíce, přesedl si na druhou stranu kočáru a vyhlédl ven i tam. Právě když se kochal tím, jak obdivuhodně ta dřevěná stavba drží už víc než osmdesát let, jeho plachá sestra Rosabel si odkašlala. Znovu.

Zdráhavě přestal uvažovat nad tím, proč stavitelé použili dvacet šest oblouků v řece, která má pravidelnou lodní dopravu. „Ano?“ zeptal se, ale hleděl stále z okna. „Potřebuješ něco, holčičko?“

Zdálo se, že ji ta zdrobnělina zarazila. Tehdy se do toho rozhodla vložit matka, sedící také na sedadle proti němu. „Potřebuje tvoji plnou pozornost, synu.“

Zpropadeně. „Fajn.“ Opřel se zády o polstrování kočáru a zahleděl se na Rosabel.

V devatenácti letech už byla v každém ohledu ženou. Ale jelikož byla o jedenáct let mladší než on, byla pro něj stále dítětem, malou holčičkou s kudrnatými černými vlásky a zelenýma očima, která se chichotala, když ji vozil kolem domu v miniaturním kočárku. Nepomáhalo tomu ani to, že měla na sobě šaty z bílého mušelínu, které mu vždycky připomínaly křestní šatičky a nevinnost.

Ona však byla od narození miláčkem v rodině, v níž on byl pramenem sváru mezi zesnulým otcem a dědečkem z matčiny strany, Josiahem Stockdonem, majitelem největší železárny v Anglii. Otec a dědeček vedli spor o jeho budoucnost, dokud dědeček nevyhrál.

Geoffrey nikdy nelitoval, že se vydal na cestu, určenou dědečkem, ale kdyby věděl to, co ví teď…

Ne, stejně by se nerozhodl jinak. Pouze by bojoval ještě víc, aby ochránil svou malou sestru před katastrofou, jež se nad ní vznášela. Kdyby se kdokoli dozvěděl…

„Já tam nechci jít,“ ozvala se tiše Rosy.

„Jít kam?“ zeptal se.

„Do těch Elegantních příležitostí.“ Prsty si hrála s krajkovým lemem šatů. „Budou o mně mluvit za mými zády jako všichni ostatní a…“

„To si nedovolí. Rozhodně jim to nedovolím já. Tvůj bratr je nyní vévoda, pamatuješ?“

„Byl jsi vévoda i na tom hudebním večírku minulý týden, a stejně to nepomohlo.“

Vzdychl si, když si vzpomněl na všechno to šeptání a blahosklonné pohledy. Pro londýnskou společnost nebyl opravdovým vévodou. Rozhodně nebyl jedním z nich. Proto jí rozuměl, jak se cítila. Věděl, jaké to je, nepatřit do dané sféry, být jako říční pstruh ztracený v oceánu očekávání a zodpovědnosti, na něž člověk nebyl náležitě vybavený. Zrovna včera…

Ale tady nejde o něj, zatraceně. Tady se jedná o Rosy. I o matku, ať už to ví nebo ne. Podle toho, jak matka intenzivně naslouchala jejich konverzaci, to nejspíš ví. Cítí to stejně i ohledně toho, aby Rosy vstoupila do londýnské společnosti?

Na tom nezáleželo. On je musel chránit, i kdyby to znamenalo, že je vykope ven do skutečného světa. Matka nosila stále ještě smutek po otci, takže její skrývání se dalo ještě nějaký čas omluvit, ale Rosabel si musí najít manžela, když už teď období jejího smutku skončilo. Byl to jediný způsob, jak si Geoffrey mohl být jistý, že sestra neskončí hůř, než je na tom nyní. V Anglii byl manžel s titulem nejlepším druhem ochrany, kterou lze penězi zaplatit.

„Máš pravdu,“ připustil. „Na tom hudebním večírku to bylo… obtížné. Ale nikdo z nás na to nebyl připravený, protože v Newcastlu jsme nic tak vznešeného nezažili. A přesně kvůli tomu musíme najmout lidi, aby… nám pomohli.“ Vynutil ze sebe úsměv. „Abys netrávila další společenské události schovaná v koutě, kde si tě nikdo nevšimne. A slyšela jsi matčinu přítelkyni: společnost paní Piercové – nazvaná Elegantní příležitosti – nám to může zajistit.“

Nebyl ve městě dost dlouho na to, aby provedl průzkum, jaký obvykle dělával u všech podniků, s nimiž měl v úmyslu spolupracovat, ale i kdyby měl víc času, stejně by v tom nebyl žádný rozdíl. Londýn byl městem, kde neměl žádné přátele kromě několika inženýrů, z nichž žádný se nepohyboval ve vyšší společnosti. Jelikož ho paní Piercová překvapila tím, že souhlasila s jeho žádostí, aby se s ní i s ostatními členkami firmy dnes setkal, využil příležitosti prozkoumat tuto firmu osobně. V poslední minutě se rozhodl, že vezme s sebou i matku a sestru, což měl pravděpodobně vzít v úvahu jako první.

Role staršího bratra už ho začínala zmáhat.

Rosy měla oči sklopené na ruce v klíně. „Nemusím mít žádnou sezonu. Mohla bych po zbytek života zůstat doma s tebou a matkou. Nebo bych mohla s tebou cestovat všude, kde budeš stavět tunely, mosty a všechno ostatní. Můžu ti vést domácnost.“

To nepřipadalo v úvahu. Bohužel si jí nedovolil říct proč. Rosy nebyla moc povídavá, ale kdyby jí uklouzlo nějaké slovo o otci při hovoru s matkou či kýmkoli jiným…

Při té myšlence se otřásl. Jelikož si všiml, že matka zaznamenala jeho reakci, vzal sestřiny ruce do svých. „A co až odjedu do Belgie a budu tam žít celé měsíce? A co matka? Nechala bys ji tu samotnou, když s ní nebudu moct být já?“

„Nezatahuj mě do toho,“ protestovala matka. „Já už jsem se pokoušela – neúspěšně – nadchnout ji pro myšlenku společenské sezony.“

Geoffrey stiskl Rosy ruce. „V každém případě si zasloužíš mít vlastní domov, holčičko, a manžela a děti, o které se budeš starat. Pevně věřím, že najdeš někoho, kdo ti bude vyhovovat, když tě na tu sezonu necháme trochu připravit. Troufám si říct, že jakmile se setkáš s těmi ženami v Elegantních příležitostech a budeš se s nimi cítíš příjemně, budeš už mít polovinu bitvy vyhranou.“

Zvedla obočí. „Viděl jsi někdy, že bych se cítila příjemně s neznámými lidmi?“

„Ne,“ připustil, „ale třeba je načase, aby ses to naučila.“

„Takže můžu tancovat s procesím gentlemanů, kteří se o mě budou zajímat jen kvůli věnu?“

„To je nesmysl. Jsi velice hezká dívka.“

Uvolnila si ruce. „Ty to musíš říkat. Jsi můj bratr. Ale já jsem baculatá a už jsem si musela všimnout, že pánové nemají takové dámy rádi.“

„Já ano.“

„Ty se nepočítáš. Znovu ti musím připomenout, že jsi můj…“

„Bratr. Dobrá. Jenom poukazuju na to, že muži mají rádi všechny možné druhy žen, včetně toho tvého.“

Matka poklepala Rosy po ruce. „Ten sympatický lord Winston Chalmers vypadal, že tě na tom hudebním večírku považoval za docela pěknou. Proč by jinak přišel druhý den na návštěvu?“

„Protože oba máme rádi Beethovena. Mluvili jsme pouze o hudbě a poezii. Ach ano, a o umění.“ Začervenala se. „Velice se zajímal o mé kresby.“

„To se vsadím, že ano,“ zamumlal Geoffrey.

Rosy se zavrtěla na sedadle. „Co tím míníš?“

Musel se kousnout do jazyka, aby nepoznamenal, že dámy mají většinou v oblibě právě umění, hudbu a poezii, takže jakýkoli darebák a každý dobrý lovec věna si o tom všechno zjistí.

Když stále mlčel, Rosy zbledla. „Teď vychází pravda najevo. Myslíš si, že žádný muž s titulem by mě nechtěl za ženu, pokud bych neměla pořádné věno.“ Se zoufalstvím v hlase sklopila oči na své šaty. „Určitě jsem příliš nudná a baculatá, abych přitáhla zájem muže, jako je lord Winston.“

„Odpusť mi, anděli, ale nic takového jsem neměl na mysli,“ protestoval Geoffrey. „Kdybych tě považoval za nudnou nebo tlustou, proč bych utrácel v Elegantních příležitostech za tu zatracenou sezonu zbytečně velkou částku peněz jen proto, aby ses cítila přirozeněji?“

„Pozor na jazyk, Geoffrey,“ zamumlala matka, jako už to učinila toho dne alespoň pětkrát.

Rosy se pouze podívala z okna ven.

Geoffrey zaťal zuby. Kdyby tak i on mohl zaměřit svůj zrak ven. Ne, to by nemělo smysl. Už dávno most přejeli. Bude si tam muset zajít sám, až se usadí v Grenwoodském domě.

Přiměl se myslet na věci, které právě řešili, a řekl: „Co se týká lorda Winstona, jsi příliš dobrá pro lidi jeho druhu. Poptal jsem se na něj. Nenech se zmást jeho zdvořilým chováním – je pouhým čtvrtým synem markýze, takže dostává jenom kapesné, nic víc, a ještě nikterak velké.“ Když sestra zbledla a matka vypadala překvapeně, dodal: „To jste žádná z vás nevěděla, že?“

„Na tom nezáleží,“ odsekla Rosy. „Ty jsi ho varoval, takže už ho neuvidím.“ Nervózně si popotáhla těsné šaty a odmítla se na něj podívat.

To mu dělalo starosti. „Nemohu mu zakázat vstup na plesy a večírky jiných lidí. Jenom bych prosil, aby sis dávala pozor na něj a na lidi podobného druhu.“

Rosy se otočila k matce. „Ty tomu rozumíš, máti? Otec se vzdal všeho, aby si tě mohl vzít. Lord Winston si zřejmě nepřeje oženit se se mnou, a já bych to ani neočekávala, ale kdyby ano…“

„Neuvědomila jsem si, že Geoffrey už prozkoumal jeho pověst,“ pravila matka, „ale v tomto případě souhlasím s tvým bratrem. Měly bychom být opatrné, co se týká toho muže, vlastně všech gentlemanů, abych řekla pravdu.“

Matka si povzdechla. „A co se týká tvého otce… toho nemůžeš srovnávat s lordem Winstonem. Na rozdíl od tebe já jsem neměla žádné věno. Bylo to ještě předtím, než můj otec tolik zbohatl. Takže tvůj otec nechtěl nic jiného než mě. Ale na druhé straně lord Winston… Vždyť ho skoro neznáš. Nic ti neudělá, když se seznámíš ještě s několika dalšími gentlemany, než se rozhodneš.“

„To je moje řeč,“ vložil se do toho Geoffrey, „z toho, co jsem slyšel, je lord Winston známý hlavně tím, jak se umí rychle dostat ženě do postele.“

„Geoffrey, proboha!“ kárala ho matka.

„Pardon,“ omlouval se, přestože mu to nebylo líto. „Tvoji pověst by mohlo ohrozit už jenom to, kdyby ses s ním víc stýkala, Rosy, a to bych nerad viděl, když máš před sebou tak jasnou budoucnost.“

Rosy po něm vrhla smutný pohled. „Přiznej to – pohrdáš muži, jako je on, kvůli otci. Stále říkáš, že lidé z vyšší společnosti vždy jednají, jako by byli lepší než ostatní, tak jak se občas choval i otec. Ale ty jsi úplně stejně špatný, když jsi mluvil s dědečkem o londýnské ‚zlaté mládeži‘, jako by ses nenarodil jako jeden z nich. A říkal jsi, že nemají představu, jak to na světě chodí. Jsou to dvě strany jedné mince. Ty na ně hledíš povýšeně a zrovna tak oni hledí na tebe. A teď když jsi vévoda… můžeš hledět spatra na kohokoli, ale neopovažuj se hledět tak na mě.“

To zabolelo zvlášť proto, že něco z toho byla pravda. On a jeho zemřelý dědeček sdíleli fascinaci pro stavební inženýrství, a právě proto Geoffrey, nikoli jeho otec, skončil jako partner ve firmě Stockdon a synové, přestože dědeček odkázal společnost zeti ve své závěti. Ale kdo mohl tušit, že otec, pouhý třetí syn vikomta, by mohl zdědit grenwoodské vévodství, kdyby tak předčasně nezemřel? A že sám Geoffrey zdědí vévodský titul od vzdáleného bratrance?

Geoffrey byl najednou majitelem zámku Grenwood v Yorkshiru a lovecké chaty v Richmondu. Získal také Grenwoodský dům naproti Hyde Parku, který, jak mu bylo dáno najevo, patříval svobodným mládencům Brookhousovým. Neměl zatím čas si ho prohlédnout, jelikož mu příliš mnoho času zabraly schůze kvůli teddingtonskému zdymadlu, měl však v úmyslu použít Grenwoodský dům jako hlavní sídlo rodiny, zatímco matka se sestrou si budou užívat společenskou sezonu. Richmondská lovecká chata se nacházela příliš daleko od města, aby se dala využít jako sídlo pro Rosyin debut.

Cestovní kočár zastavil. Geoffrey vyhlédl ven a zjistil, že už zjevně dorazili na místo. Podíval se na kapesní hodinky a zjistil, že už je deset hodin, takže není moc brzy na pracovní návštěvu v City, jak mu bylo řečeno. Přiběhl čeledín, aby podržel koně a jeden z jeho lokajů jim připravil schůdky.

Geoffrey požádal lokaje, aby počkal. Chtěl dokončit rozhovor s Rosy, než půjdou dovnitř. „Něco ti řeknu, holčičko. Pokud budeš souhlasit, že se budeš plně věnovat letošní společenské sezoně, a pokud během ní nenajdeš manžela, který by ti vyhovoval, nebo se nebudeš chtít dále pohybovat ve společnosti, nebo když se budeš na konci sezony cítit zle, nebudu tě nutit do další. Žádám tě jen o tuto sezonu. Potom si můžeš dělat, co budeš chtít. Ale teď tomu dej šanci. Kvůli mně. A samozřejmě i kvůli matce.“

Rosy na něj pohlédla přivřenýma očima. „Co když se na konci sezony rozhodnu, že se chci provdat za lorda Winstona, pokud by požádal o mou ruku?“

Rozčílilo ho, že sestra myslí na takovou věc, ale jak jinak by z ní dostal to nejlepší pro její debut? Mohl pouze doufat, že po seznámení s několika dalšími vhodnými gentlemany by už nemusela tolik toužit po lordu Winstonovi jako po manželovi. „To bude záležet na tobě,“ odvětil a snažil se, aby se těmi slovy nezadusil. „Ale dokud budeš mít společenskou sezonu, nemá dovolení tě navštěvovat.“

Naklonila hlavu na stranu, jako by uvažovala, jak vážně to myslí. Poté přikývla a vypadala přitom jako princezna udělující mu tento dar.

„Přísahej na to, Rosabel Marie Brookhousová,“ vybídl ji Geoffrey. „Na otcův hrob.“

„Geoffrey!“ zasyčela matka. „Rosy nebude přísahat, a rozhodně ne na Arthurův hrob. To není slušné ve vyšší společnosti.“

Ušklíbl se. Jako by matka měla tušení, co je tam slušné, ačkoli on by jí to za celý svět neřekl. Díky otci pro ni byla slušnost ve vyšší společnosti důležitá.

Avšak Rosy upjatě prohlásila: „Na mé slovo se můžeš spolehnout.“

Geoffrey potlačil touhu se zasmát. „Ani nevíš, co to znamená.“

Přestala se tvářit tak upjatě. „Dobře. Potom přísahám – na hrob našeho otce –, že se budu tuto sezonu při uvedení do společnosti všemožně snažit. Stačí?“

Nejspíš by to měl brát jako nabídku k smíru. „Ano, to je perfektní, anděli.“ Musel prostě doufat, že ji před koncem sezony nějaký slušný mladík požádá o ruku.

Vyskočil z kočáru a pomohl oběma ženám ven. Když se otočil čelem k budově, uvědomil si, že kancelář Elegantních příležitostí je zjevně umístěna v působivém městském sídle na jedné straně vznešeného Grosvenor Square. Bylo to podivné. Ale jelikož tu společnost vedla žena, možná že dávala přednost noblesní adrese.

Doprovodil matku a sestru na schody před vchodem. Nahoře zaklepal, ale dveře zůstaly pevně zavřené. Zaklepal znovu. Nic. Teprve po třetím zaklepání otevřel dveře majordom, jenž vypadal velice odmítavě zvlášť poté, co si je všechny prohlédl a zjevně shledal společensky neuspokojivými.

„Jsem Grenwood,“ pravil Geoffrey, „a mám tu schůzku s paní Piercovou z Elegantních příležitostí.“

Toto oznámení s tím chlapíkem zřejmě vůbec nehnulo. „Počkejte tady.“

Když majordom začal zavírat dveře, Geoffrey tam strčil nohu, aby mu v tom zabránil. „Jsme očekáváni.“

Majordom vypadal, jako by chtěl vznést protest. Poté si vzdychl. „Dobře.“ Otevřel dveře dokořán a pokynul jim, aby vstoupili. „Ale stejně to musím konzultovat se svou paní. Ona a její sestry se domnívaly, že přijedete později během hodin, kdy se obvykle přijímají návštěvy.“

Sestry? Že by si spletl dům? Ale ne, s ohledem na majordomovu neochotu by je ten člověk určitě poslal pryč, kdyby se Geoffrey dostavil na špatné místo. Místo toho si majordom vzal stranou jednoho lokaje a pošeptal mu něco do ucha. Lokaj poté vyběhl po schodech nahoru.

Geoffrey si majordoma povýšeně změřil. „Uvědomujete si, doufám, že tohle není společenská návštěva. A deset hodin je obvyklý čas pro obchodní jednání, ne?“

„Jistě, Vaše Milosti.“ Sloužící ho zmrazil svým pohledem. „Ale dámy byly včera v noci na společenské akci pro velice důležitého klienta.“

Než se mohl Geoffrey zeptat, který klient je důležitější než vévoda, vmísila se do toho matka. „To je dobré, Geoffrey. Myslím, že Gunterovo zmrzlinářství se nachází docela blízko a já bych chtěla vyzkoušet tu jejich zmrzlinu a zjistit, proč o ní všichni tolik mluví. Sem se můžeme vrátit později.“