Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Pověst potížistky

Vydání první

Copyright © 2022. BAD GIRL REPUTATION by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2589. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bad Girl Reputation vydaného v roce 2022

Český překlad © 2023 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design and illustration by Vi-An Nguyen

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2045-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2046-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Elle Kennedy

Pověst potížistky

Avalon Bay (2)

1. kapitola

Genevieve

V našem domě jsou právě teď všichni moji příbuzní, dokonce i ti vzdálení. Oblečeni v černém rozpačitě konverzují nad sýrovými talíři a plnými zapékacími mísami. Na zdi visí moje fotky z dětství. Co chvíli někdo zacinká vidličkou o láhev guinnesse nebo sklenku jamesona, aby pronesl přípitek a podělil se o nevhodnou historku třeba o tom, jak máma jednou jela do pasu nahá na vodním skútru během přehlídky lodí u příležitosti Dne nezávislosti. Tátovi je to viditelně nepříjemné a jen zírá z okna, já se zas držím svých bratrů a všichni předstíráme, že tyhle staré příběhy o své matce, Laurie Christine Westové, s kterou se člověk nikdy nenudil a jež se nebála chytit život za pačesy, dávno známe… Přitom ve skutečnosti byla pro nás prakticky cizí člověk.

„Takže jsme vyrazili na Floridu ve starým zmrzlinářským autě,“ spustí Cary, jeden z máminých bratranců. „A někde na jih od Savannah slyšíme takovej divnej zvuk, jako škrábání. Ozývá se odněkud zezadu…“

Svírám láhev vody. Nevím, co jiného dělat s rukama. Umím si na střízlivost vybrat vážně skvělou dobu. Všichni, na koho jsem tu narazila, se mi snaží vecpat do ruky drink, protože nevědí, co jiného si počít s holkou, která přišla o mámu.

Přemýšlela jsem nad tím. Že se s láhví něčeho tvrdého zavřu ve svém dětském pokoji a do večera budu jenom pít. Akorát že svého posledního uklouznutí doteď lituju.

To dnešní utrpení by tak ovšem bylo mnohem snesitelnější.

Pratetička Milly krouží po domě jako rybička v akvárku. Při každé obchůzce se zastaví u gauče, poplácá mě po paži, mdle mi stiskne zápěstí a poví mi, že prý jako bych matce z oka vypadla.

Skvělé.

„Někdo ji musí zastavit,“ zašeptá vedle mě můj mladší bratr Billy. „Jinak pod ní ty úzký kotníky prasknou.“

Je milá, ale trochu mě děsí. Jestli mě začne oslovovat máminým jménem, asi vybuchnu.

„Říkám Louisovi, aby ztlumil rádio,“ pokračuje bratranec Cary, který tu historku vypráví pořád zaníceněji. „Snažím se zjistit, odkud jde ten zvuk. Napadlo mě, že jsme něco přejeli a teď to táhneme za sebou.“

Mámě bylo zle několik měsíců, než jí zjistili rakovinu slinivky. Táta říkal, že ji pořád bolela záda a břicho, ale neřešila to s tím, že na ni holt jde stáří – a do měsíce byla mrtvá. Pro mě to ale všechno začalo teprve před týdnem. Jednoho odpoledne mi zavolal brácha Jay s tím, že se mám hned vrátit domů, a nato volal táta, že máma tu už moc dlouho nebude.

Tajili to přede mnou. Protože máma nechtěla, abych to věděla.

Není to šílený?

„To klepání se ozývá celý kilometry. A teď už jsme všichni fest zhulený. Jako chápejte. V Myrtle Beach jsme narazili na jednoho starýho hipíka, kterej nám vecpal travku –“

Někdo si odkašle a něco tiše zabručí.

„Nebudeme je nudit detaily,“ ozve se bratranec Eddie. Bratranci si vymění vědoucí pohledy a spiklenecky na sebe mrknou.

„No nic,“ vezme si Cary opět slovo. „Takže prostě slyšíme nějakej zvuk. Tony řídí a vaše máma,“ dodá a sklenkou ukáže na nás, její děti, „stojí u mrazáku s bongem nad hlavou, jako by se s ním chystala umlátit mývala.“

Myšlenkami jsem od téhle absurdní historky na hony daleko. Myslím na mámu. Týdny proležela v posteli a připravovala se na smrt. Její poslední přání bylo, aby se její jediná dcera dozvěděla o nemoci svojí matky až na poslední chvíli. I mým bratrům zakázala, aby s ní byli v těch posledních mučivých dnech. Máma, ostatně jako vždy, raději trpěla o samotě a držela od sebe své děti co nejdál. Na první pohled se může zdát, že to dělala kvůli nám, tuším však, že se tak rozhodla spíš kvůli sobě – aby se vyhnula smutným, dojemným okamžikům, které by její blížící se smrt přinesla. Stejně jako se jim vyhýbala celý život.

Nakonec se jí ulevilo, že má záminku, aby se nemusela ani na sklonku života chovat jako naše matka.

„Nikdo z nás nechce ten mrazák otevřít a někdo zařve na Tonyho, aby zastavil, ten ale vyšiluje, protože pár aut za náma jedou poldové, a jo, docvakne nám, že vlastně vezeme přes hranici kontraband, takže…“

Můžu jí odpustit. Až do poslední chvíle zůstala sama sebou. Nikdy nepředstírala, že je někým, kým není. Už když jsme byli malí, dávala jasně najevo, že ji nezajímáme, a tak jsme nic jiného ani nečekali. Ovšem táta a bratři… Měli mi o její nemoci říct. Jak můžete něco takového před svým dítětem nebo sestrou tajit? Přestože jsem žila několik stovek kilometrů daleko. Měli mi to sakra říct! Třeba jsem jí chtěla něco povědět. Kdybych měla víc času si to promyslet.

„Nakonec mi Laurie povídá, ty zvedneš víko, my otevřeme dveře a Tony zpomalí, ať můžeme to, co je uvnitř, vyhodit na silnici.“

Hosté se uchechtnou.

„Tak počítáme do tří. Zavřu oči, zvednu víko a čekám, že se mi po obličeji začne sápat něco chlupatýho s drápy. Místo toho uvnitř chrápe nějakej chlápek. Přikradl se kdovíkdy. Asi v tom Myrtle Beach. Prostě si tam lehl a usnul.“

Takhle jsem si návrat do Avalon Baye nepředstavovala. Že přijdu do domu, jenž přetéká truchlícími a květinovými aranžmá a s kondolenčními pohlednicemi všude, kam se člověk podívá. Pohřeb skončil už před několika hodinami, ale tyhle věci se vás asi drží. Dny. Týdny. Nikdy nevíte, kdy je vhodné říct a dost, stačilo, vraťte se ke svým životům a nechte mě, ať se vrátím k tomu svému. Jak má člověk vůbec vyhodit metrové květinové srdce?

Cary dovypráví historku. Táta mi zaťuká na rameno a kývne k chodbě. Chce si mě vzít stranou. Oblek má na sobě snad potřetí v životě. Nemůžu si na to zvyknout. Je to další věc, která je prostě špatně. Domov už pořádně nepoznávám. Připadá mi, jako bych se probudila v alternativní realitě, kde je všechno takové, jak to znáte, a přesto je to jiné. Jakoby vychýlené. Asi jsem se taky změnila.

„Chtěl jsem si tě na chvilku ukradnout,“ poví mi, když se vzdálíme od tryzny. Táta si pořád upravuje kravatu nebo se tahá za límeček košile. Uvolňuje ho, pak jako by se v duchu okřikl, že přece musí vypadat upraveně, a opět si ho přitáhne. „Podívej, vím, že není vhodná chvíle to vytáhnout, tak se prostě zeptám.“

„O co jde?“

„Zajímalo by mě, jestli by ses tu chtěla nějakou dobu zdržet.“

Sakra.

„Nevím, tati. Zatím jsem nad tím neuvažovala.“ Nečekala jsem, že mě zažene do kouta takhle brzy. Myslela jsem, že budu mít čas, možná i několik dní, abych zjistila, jak to tu vypadá, a podle toho se rozhodla. Z Avalon Baye jsem odešla před rokem z dobrého důvodu a nebýt máminy smrti, stále bych se odtud držela co nejdál. V Charlestonu jsem si vybudovala nový život. Mám práci a byt. U dveří se mi hromadí objednávky z Amazonu.

„Doufal jsem, že bys mi pomohla s firmou. Tvoje máma se starala o papíry, ale pak to šlo všechno do háje, když…“ Odmlčí se. Nikdo z nás neví, jak o tom mluvit – o ní. Nepřipadá mi to správné, ať se na to dívám jakkoli. A tak se odmlčíme a kývneme na sebe, jako bychom chtěli říct: jo, taky nevím, ale chápu. „Napadlo mě, jestli na návrat nespěcháš, že by ti třeba nevadilo tam zaskočit a udělat pořádek.“

Čekala jsem, že bude nějakou dobu smutný a bude potřebovat čas se vzpamatovat a utřídit si myšlenky. Že třeba vyrazí na ryby a tak. Teď po mně ovšem žádá… příliš.

„A co Kellan nebo Shane? Oba vědí o tvém podniku víc než já. Pochybuju, že by se jim líbilo, že je takhle obcházíš.“

Mí nejstarší bratři pracují pro tátu už celé roky. Kromě malého železářství vlastní táta i kamenictví a dodává kámen zahradníkům a lidem, kteří se věnují renovacím domů. Už když jsem byla malá, máma se starala o organizační záležitosti – objednávky, faktury, výplaty – aby se táta mohl věnovat té špinavé práci.

„Kellan je nejlepší předák, kterého mám, a po hurikánu máme nasmlouvané rekonstrukce po celém jižním pobřeží. Nemůžu si dovolit ho ze staveb odvolat. A Shane rok řídil s propadlým řidičákem, protože si ten kluk není schopný otevřít zatracenou poštu. Kdybych ho pustil k účetnictví, do měsíce zkrachujeme.“

Má pravdu. Hele, mám bráchy ráda, ale jednou nás rodiče nechali Shaneovi na hlídání a Jay s Billym vylezli na střechu s balením petard. Když pak začali všichni tři střílet petardy prakem na sousedovy dospívající syny, někdo zavolal hasiče. Můžu s klidem říct, že s dvěma mladšími a třemi staršími bratry jsem se vážně nenudila.

Přesto nejsem zrovna na větvi z toho, že bych měla mámu ve firmě natrvalo nahradit.

Kousnu se do rtu. „Na jak dlouho bys to viděl?“

„Tak na měsíc, dva?“

Sakra.

Promyslím si to a povzdechnu si.

„Pod jednou podmínkou,“ oznámím. „V příštích týdnech si začneš hledat nového vedoucího. Zůstanu, dokud si nenajdeš někoho jiného, ale nechci se tu zdržet moc dlouho. Domluveno?“

Táta mě obejme kolem ramen a políbí do vlasů. „Díky, dcerko. Vytrhla jsi mi trn z paty.“

Nedokážu mu říct ne, i když vím, že to na mě narafičil. Ronan West sice působí jako tvrďák, vždycky byl ale skvělý táta. Dával nám volnost, abychom se dostávali do malérů, a vždycky nám z nich pomohl ven. I když na nás byl naštvaný, věděli jsme, že mu na nás záleží.

„Mohla bys zajít pro svoje bratry? Musíme spolu probrat pár věcí.“

S poplácáním po rameni a zlou předtuchou mě pošle pryč. Předchozí zkušenosti mě naučily, že rodinné sešlosti nejsou zrovna pozitivní událost. Rodinné sešlosti znamenají další zvraty. Což je dost děsivé, protože copak po mně už tak nechce dost tím, že bych se měla, byť dočasně, vrátit domů? V duchu už řeším, že musím vypovědět nájemní smlouvu nebo si najít podnájemníka, dát výpověď v práci nebo požádat o neplacené volno, a táta teď říká, že se svými požadavky ještě neskončil?

„Hej, padavko.“ Právě míjím Jaye, jenž sedí v obýváku na područce gauče. Bratr mě kopne do lýtka. „Dojdi mi pro další pivko.“

„Dojdi si pro něj sám, prdočmuchu.“

Shodil sako i kravatu, límeček bílé košile si rozepnul a vyhrnul rukávy. Ostatní na tom nejsou o nic líp, všichni si po návratu ze hřbitova postupně svlékli saka.

„Vidělas naši bývalou učitelku Grace? Ze základky?“ Billy, který ještě ani ze zákona pít nemůže, mi nabídne placatku, již odmítnu. Tak si ji ukradne Jay. „Přijela před chvílí i s Coreym Doucettem a tou kapesní krysou, který říká pes.“

„Kníráčem Doucettem?“ Při vzpomínce se zakřením. V prváku si Corey nechal narůst úchylácký řídký knírek. Vypadal s ním jak sériový vrah, ale odmítal si tu pidihousenku oholit, dokud mu ředitel nepohrozil, že jestli to neudělá, vyhodí ho ze školy. Děsil s ní učitelky. „Té musí být tak, já nevím, sedmdesát?“

„Sedmdesát jí muselo být, už když jsem k ní chodil do osmičky,“ ozve se Shane a otřese se.

„Takže oni spolu jako šukaj?“ Craig zkřiví obličej děsem. Právě jeho učila poslední rok předtím, než šla do důchodu. Můj nejmladší bratr letos maturoval. „To je fakt pošahaný.“

„Pojďte,“ vybídnu je. „Táta s námi chce mluvit u sebe v pracovně.“

Jakmile se tam všichni sejdeme, táta opět začne potahovat za kravatu a límeček, dokud mu Jay nepodá placatku a nevybídne ho, aby si přihnul.

„Přejdu rovnou k věci: chystám se nabídnout dům k prodeji.“

„Děláš si prdel?“ Nejstarší bratr Kellan po tátově jobovce promluví za nás všechny. „Co tě to napadlo?“

„Zůstali jsme tu sami s Craigem,“ vysvětlí táta, „a ten za několik měsíců odjede na vysokou. Nedává smysl, abych zůstal v tomhle velkým, prázdným domě sám. Je na čase najít si něco menšího.“

„No tak, táto,“ ozve se Billy. „Kde bude Shane spát, až zas zapomene, kde bydlí?“

„To se stalo jenom jednou,“ zavrčí Shane a praští Billyho do paže.

„Jo, prej jednou, ani omylem.“ Billy do něj strčí. „A co jak jsi přespal na pláži, protože jsi nemohl najít svoje zaparkovaný auto, který stálo asi padesát metrů od tebe?“

„Mohli byste se laskavě uklidnit? Chováte se jako banda idiotů. Lidi tam vedle ještě pořád truchlí po vaší matce.“

To nás všechny okamžitě umlčí. Na minutku dvě jsme na to zapomněli. To se tak stává. Zapomeneme, pak na nás to vědomí dopadne jak tuna cihel a vrátíme se do přítomnosti, do téhle podivné reality, v které je ale něco hodně špatně.

„Jak jsem řekl, na jednoho člověka je tu moc místa. Už jsem se rozhodl,“ dodá táta neoblomně. „Než ho ale nabídnu k prodeji, musíme to tu dát trochu do pucu. Ať se to tu blýská.“

Připadá mi, jako by se všechno měnilo moc rychle, a nejsem schopná držet s událostmi krok. Stěží jsem měla čas smířit se s tím, že máma onemocněla, a najednou jsme ji ukládali do země, a teď se mám přestěhovat zpátky domů, akorát že se právě dozvídám, že tenhle dům už mým domovem dlouho nebude. Jde mi z toho hlava kolem. Jsem z toho všeho v šoku a jen sleduju, jak se to všechno děje kolem mě.

„Vystěhujeme to tu, až se Craig zabydlí na podzim na koleji, dřív to nemá cenu,“ pokračuje táta, „takže to ještě nějakou chvíli potrvá. Ale tak to prostě je. Napadlo mě, že bude lepší, když vám o tom řeknu radši dřív než později.“

S těmi slovy vyjde z pracovny. Tady skončil. Nechal nás tu, ať se s jeho rozhodnutím popasujeme. Všichni jsme z toho v šoku.

„Do prdele,“ uleví si Shane, jako by si právě uvědomil, že těsně před přílivem zapomněl na pláži klíče. „Víte, kolik porna a starý trávy je v tomhle domě poschovávaný?“

„A jo.“ Billy si s rozvážným výrazem promne dlaně. „Hned jak táta usne, mrkneme se po tom.“

Kluci se začnou dohadovat, kdo si kontraband, který tu objeví, zabere pro sebe, a já se mezitím ještě pořád snažím popadnout dech. Změny jsem nikdy nezvládala moc dobře. Ještě pořád se snažím smířit s tím, že jsem odtud kdysi odjela.

S povzdechem nechám bratry v pracovně a vyjdu na chodbu – kde okamžitě spatřím nejspíš to jediné, co se na tomhle místě ani trochu nezměnilo.

Svého bývalého přítele Evana Hartleyho.

2. kapitola

Genevieve

Ten chlap má ale drzost přijít sem a vypadat přitom takhle. S pronikavýma tmavýma očima, které dodnes vídám ve vzpomínkách. S hnědými vlasy skoro do černa, jež pořád cítím mezi prsty. Je to tak nádherný chlap, až mi to bere dech. Naposledy jsem ho viděla před rokem, přesto na něj i dnes reaguju stejně jako tehdy. Sotva vejde do místnosti, po kůži mi přeběhne statická elektřina.

Štve mě tím. Štve mě i to, že má moje tělo tu drzost na něj jakkoli reagovat, a ještě víc mě znepokojuje, že se to děje teď, na mámině pohřbu.

Evan tu stojí se svým dvojčetem Cooperem a rozhlíží se po pokoji, až si mě nakonec všimne. Kluci jsou jeden jak druhý, jen občas změní sestřih, lidi je ale odliší podle tetování. Cooper má potetované obě paže, zatímco Evan jen záda. Já ho ovšem poznám podle očí. Ať už se mu uličnicky lesknou, nebo jiskří radostí, planou touhou, tmavnou podrážděním… Vždycky poznám, že na mě hledí právě Evan.

Zadíváme se na sebe. Pokývne mi. Gesto mu oplatím. Zrychlí se mi dech. Doslova o tři vteřiny později se s Evanem sejdeme na chodbě o kus dál, beze svědků.

Je zvláštní, že s některými lidmi se váš vztah nezmění, ať uplyne jakkoli dlouhá doba. Jako vlahý vánek mě ovanou vzpomínky na nás dva. Jak spolu na střední procházíme tímhle domem. Jak se za jakékoli denní i noční doby krademe ven. Jak se nemotorně zapíráme dlaněmi o zdi, jenom abychom se udrželi na nohou. Jak se tichounce, abychom nevzbudili celý dům, smějeme.

„Ahoj,“ pozdraví mě a váhavě rozevře náruč, abychom se objali. Jeho nabídku přijmu, protože nepřijmout ji mi připadá trapné.

Navíc vždycky uměl hezky objímat.

Přinutím se od něj brzy odstoupit a zakážu si nadechnout se jeho vůně. Tělo má horké a svalnaté. Znám ho stejně dobře jako to své. Znám každičký centimetr jeho vysoké, nádherné postavy.

Rychle ucouvnu.

„Jo, no, tak jsem se to doslechl a přišel jsem. Jak vidíš. Chtěl jsem vyjádřit svoji soustrast,“ vykoktá Evan nesměle, skoro rozpačitě. Dívá se na mě s rukama v kapsách a se skloněnou hlavou. Nedovedu si představit, jak se musel hecovat, aby sem přišel.

„Díky.“

„A, no, jo.“ Z kapsy vytáhne modré lízátko. „Tohle jsem ti přinesl.“

Nebrečela jsem, co jsem zjistila, že je máma nemocná. Ovšem když od něj tenhle symbolický dar přijmu, sevře se mi hrdlo a oči mě pálí.

Najednou se vrátím v čase do doby, kdy jsme si lízátko darovali poprvé. Na jiném pohřbu. Jiného mrtvého rodiče. Tehdy Evanův táta Walt umřel při autonehodě. Řídil opilý, protože Walt Hartley býval vždycky nezodpovědný a se sebedestruktivními sklony. Naštěstí přitom nikomu jinému neublížil, ale oné noci, kdy ztratil nad vozem kontrolu a narazil do stromu, na té temné silnici Waltův život skončil.

Bylo mi tehdy dvanáct a nevěděla jsem, co mám na tryznu přinést. Moji rodiče přinesli květiny, Evan byl ale ještě dítě stejně jako já. Na co mu byly kytky? Věděla jsem jenom to, že můj nejlepší kamarád a kluk, který se mi vždycky líbil, truchlí, a měla jsem jenom jeden dolar. To nejlepší, co jsem si mohla v sámošce dovolit, bylo lízátko.

Když jsem mu ho strčila do roztřesené dlaně, rozbrečel se. Společně jsme pak seděli vedle sebe u něj doma na zadní terase. Zašeptal mi: „Díky, Gen,“ a pak jsme tam přes hodinu mlčky seděli a dívali se, jak vlny narážejí na pobřeží.

„Sklapni,“ zamumlám a sevřu lízátko v dlani. „Jsi blbej.“ Navzdory mým slovům oba víme, že mě svým gestem hluboce dojal.

Evan se pousměje a rukou si uhladí a narovná kravatu. Dal se do pucu, ale ne zas přehnaně. V obleku působí tenhle kluk až nebezpečně.

„Máš štěstí, že jsem tě našla jako první,“ povím mu, když jsem schopná zas promluvit. „Nevím, jestli by k tobě byli mí bratři takhle přátelští.“

S bezstarostným úsměvem pokrčí rameny. „Kellan má pravý hák jak malá holka.“

Typické. „Vyřídím mu to.“

Zpoza rohu vykouknou dva z mých bratranců. Vypadají, že mi chtějí něco říct, a tak chytím Evana za klopu a zatáhnu ho do prádelny. Opřu se zády o dveře a po chvíli vykouknu ven, jestli je vzduch čistý.

„Jestli mi ještě někdo poví, že mu připomínám mámu, začnu ječet,“ zasténám. „Polovina těch lidí mě naposledy viděla, když jsem ještě ani nejedla pevný jídlo.“

Evan si opět upraví kravatu. „Myslí si, že tím pomáhají.“

„No, nepomáhají.“

Všichni mi chtějí vykládat, jak byla máma skvělá a jak pro ni byla rodina důležitá. Je to docela zvláštní – poslouchat, jak lidi mluví o ženě, která nemá pranic společného s mámou, jak jsem ji znala já.

„Jak se držíš?“ zeptá se chraplavě. „Jako doopravdy.“

Tentokrát pokrčím rameny já. Protože tu otázku nemyslí vážně, že ne? Během posledních několika dní mi ji položili mnohokrát a doteď mě nenapadá vhodná odpověď. Nebo aspoň ne taková, jakou chtějí lidi slyšet.

„Sama si nejsem jistá, jestli vůbec něco cítím. Nevím. Možná jsem ještě pořád v šoku. Člověk čeká, že se tyhle věci stanou ve zlomku vteřiny nebo v průběhu řady měsíců. Ale tohle? Připadá mi, že mě před tím dost nevarovali. Vrátila jsem se domů a o týden později byla mrtvá.“

„Chápu,“ odpoví. „Nemáš pořádně čas se rozkoukat a je po všem.“

„Celé dny jsem byla mimo a nechápala, co se děje.“ Kousnu se do rtu. „Začínám přemýšlet, jestli se mnou není něco špatně.“

Nevěřícně se zamračí. „Je to smrt, Frede. S tebou není špatně vůbec nic.“

Ta stará přezdívka mě pobaví. Naposledy jsem ji slyšela tak dávno, až jsem málem zapomněla, jak zní. Tehdy jsem na ni slyšela líp než na vlastní jméno.

„A teď vážně. Pořád čekám, kdy začnu truchlit, a nějak se to neděje.“

„Je těžké cítit cokoli k člověku, který toho k tobě moc necítil. I když to byla tvoje máma.“ Odmlčí se. „Možná hlavně když je to tvoje máma.“

„Pravda.“

Evan to chápe. Vždycky to chápal. Jedna z věcí, kterou máme společnou, je nezvyklý vztah k našim mámám. Přesněji to, že s nimi žádný vztah pořádně nemáme. Zatímco jeho máma nehrála v životě svých synů žádnou roli – Evan vyrůstal bez ní, jen párkrát do roka se vracela do města, aby se vyspala po flámu nebo po dvojčatech vyškemrala peníze – ta moje byla nepřítomná duchem. Chladná a odtažitá. Takhle si ji pamatuju i v těch nejranějších vzpomínkách. Jako by v mém životě skoro nefigurovala. Od dětství jsem záviděla květinovým záhonům před domem, kterým věnovala víc pozornosti než mně.

„Skoro se mi i ulevilo, že je pryč.“ V krku mě začne dusit knedlík. „Ne, víc než jenom skoro. Je hrozný, že to říkám. Vím to. Ale… teď už se můžu přestat snažit. Víš jak? Vždycky jsem se snažila, a když se nic nezměnilo, bylo mi pak akorát mizerně.“

Celý život jsem se s ní snažila navázat pouto. Zjistit, proč mě máma nemá moc ráda. Odpověď jsem se nikdy nedozvěděla. Teď už se aspoň můžu přestat ptát.

„Není to hrozný,“ ujistí mě Evan. „Některý lidi jsou mizerný rodiče. Nemůžeme za to, že nevěděj, jak nás mají mít rádi.“

Kromě Craiga – máma rozhodně věděla, jak mít ráda jeho. Po pěti nepovedených pokusech se jí konečně podařil ten správný potomek. Jediný dokonalý syn, pro nějž byla tou nejlepší mámou. Mám svého mladšího brášku moc ráda, ale jako by nás vychovali dva různí lidé. Taky je z nás jediný, kdo tu má oči podlité krví a napuchlé od pláče.

„Můžu ti něco říct?“ Evan se na mě zazubí. Okamžitě podezíravě zpozorním. „Musíš mi ale slíbit, že mě nepraštíš.“

„Jo, tak to ti slíbit nemůžu.“

Zasměje se a olízne si rty. Tenhle jeho bezděčný zvyk mě vždycky dovedl přivést k šílenství, protože vím, co svými ústy dokáže.

„Chybělas mi,“ přizná. „Jsem hajzl, že jsem skoro rád, že někdo umřel?“

Praštím ho do paže a Evan předstírá, že ho to strašně moc bolí. Svoje slova tak nemyslí. Ne doopravdy. V určitém smyslu jsem ovšem vděčná za to, co mi právě řekl, i kdyby jen proto, že se díky tomu můžu s čistým svědomím na vteřinu dvě usmát. Nadechnout.

Pohrávám si s tenkým stříbrným náramkem na zápěstí. Do očí se však Evanovi nepodívám. „Taky jsi mi chyběl. Trošičku.“

„Trošičku?“ zopakuje pobaveně.

„Jenom trošičku.“

„Aha. Takže kolikrát jsi na mě myslela, zatímco jsi byla pryč? Jednou dvakrát denně?“

„Spíš jednou dvakrát celkově.“

Uchechtne se.

Po pravdě jsem se po odjezdu z Baye snažila myšlenky na něj co nejusilovněji zahnat. Potlačovala jsem vzpomínky, které se mi vybavovaly, kdykoli jsem před spaním zavřela oči, nebo když jsem byla na rande. Postupem doby mi to šlo snadněji. Skoro se mi na něj povedlo zapomenout. Skoro.

A teď je tu a mně připadá, jako by neuplynula ani sekunda. Pořád mezi námi bublá určitá energie. Je to zřejmé z toho, jak se ke mně naklání a jak mi prsty zůstanou na jeho paži o něco déle, než je nutné. A jak moc bolí, že se ho nemůžu dotýkat po libosti.

„Nedělej to,“ varuju ho, když si všimnu jeho výrazu. Jeho oči mě uhranuly. Zadržely mě, jako když si zachytím svetr o kliku, akorát že tentokrát nedokážu vzpomínku setřást.

„Co nemám dělat?“

„Ty víš co.“

Evan povytáhne koutek rtů. Jen s ním kratičce škubne. Protože moc dobře ví, jak se na mě dívá.

„Sluší ti to, Gen.“ Zas to dělá. Dívá se na mě s výzvou v očích, s náznaky ve svém pohledu. „Ten čas, kterej jsi strávila pryč odtud, ti svědčil.“

Parchant jeden. Není to od něj fér. Nenávidím ho, i když mě prsty svrbí, jak moc se chtějí dotknout jeho hrudi a sjet mu po košili.

Ne, nenávidím to, jak snadno mě může mít.

„Tohle bychom neměli,“ zašeptám.

Jsme tu schovaní, avšak všiml by si nás kdokoli, kdo by cítil nutkání pohlédnout naším směrem. Evan mi přejede rukou po lemu šatů. Vyhrne látku a lehounce mi obkreslí křivku zadku.

„Ne,“ zašeptá mi do ucha. „To bysme neměli.“

A tak to samozřejmě uděláme.

Zapadneme do koupelny vedle prádelny a zamkneme za sebou. Evan mě náhle vysadí na umyvadlovou skříňku a mně se zadrhne dech.

„Je to hrozný nápad,“ oznámím, když mě chytí kolem pasu. Zapřu se o okraj skříňky.

„Já vím.“ A pak už přitiskne rty na moje.

Líbáme se naléhavě, hladově. Bože, jak mi to chybělo. Chyběly mi jeho polibky i hamižný vpád jeho jazyka do mých úst. Chybělo mi, jak se přestane ovládat. Hladově se líbáme, možná až příliš hrubě, a stejně se ho nemůžu nabažit.

Skoro to očekávání a zběsilou touhu nesnesu. Nemotorně mu hmatám po knoflících košile, kterou mu co nejrychleji vykasám, abych ho mohla poškrábat nehty po hrudi, až ho bolest donutí uvěznit mi ruce za zády. Je to tak žhavé a syrové. A možná i se špetkou vzteku. To se všechny ty neuzavřené věci mezi námi snaží samy vyřešit. Zavřu oči a nechávám se unést tou jízdou. Ztrácím se v našem polibku, v jeho chuti. Líbá mě stále tvrději, hlouběji, až šílím touhou.

Už to dál nesnesu.

Vytrhnu ruce z jeho sevření a rozepnu mu opasek. Evan mě pozoruje. Dívá se na mé oči. Na mé rty.

„Tohle mi chybělo,“ zašeptá.

Mně taky, jen to nedokážu přiznat nahlas.

Prsty mi zabloudí mezi stehna, až zalapám po dechu. Třesoucí se rukou mu vklouznu do boxerek a –

„Je uvnitř všechno v pořádku?“ ozve se hlas. Následuje zaklepání. Na opačné straně dveří čeká celá moje široká rodina.

Ztuhnu.

„Jo, v pohodě,“ křikne Evan. Špičky jeho prstů se zastavily zlomek centimetru od místa, kde je toužím cítit.

Seskočím ze skříňky, odeženu jeho ruce a tu svou mu vytáhnu z boxerek. Nenávidím se, ještě než moje baleríny dopadnou na vydlážděnou podlahu. Jsem s ním v jedné místnosti sotva deset minut, a už jsem se přestala ovládat.

Málem jsem měla s Evanem Hartleym sex na mámině tryzně! Ani v nejmenším nepochybuju, že kdyby nás nevyrušili, odevzdala bych se mu. Tohle je pro mě úplně nové dno.

Krucinál.

Celý uplynulý rok jsem se snažila chovat jako normálně fungující dospělý člověk. Nepoddávat se sebezničujícím instinktům a naučit se sebeovládání. A pak si Evan Hartley olízne rty a já to všechno hodím za hlavu.

Jako fakt, Gen?

S pohledem upřeným do zrcadla si upravím vlasy. V odrazu vidím, jak na mě hledí s otázkou na jazyku.

Konečně ji vysloví: „Seš v pohodě?“

„Nechápu, že jsme to málem udělali,“ zašeptám. Studem se mi svírá hrdlo. Obrním se a zvednu hlavu. „Aby bylo jasno, na tohle si nezvykej.“

„Co tím sakra myslíš?“ Dotčeně na mě pohlédne.

„Myslím tím, že tu musím kvůli tátovi nějakou dobu zůstat, ale zatímco tu budu, my dva se neuvidíme.“

„Jako fakt?“ Můj rozhodný výraz ho podráždí. „Děláš si prdel, Gen? Strčíš mi jazyk do krku, a pak mě pošleš do hajzlu? To je slušná podpásovka.“

Otočím se k němu a s předstíranou lhostejností pokrčím rameny. Chce, abych se s ním pohádala, protože ví, že mezi námi visí spousta emocí, a čím víc jich ze mě vytáhne, tím větší bude mít šanci. Jenže znovu do toho nepůjdu, tentokrát už ne. Tohle celé nebyla nic než chyba v úsudku. Dočasné pominutí smyslů. Teď už je ze mě lepší člověk. Srovnala jsem se. Dostala jsem to ze sebe.

„Víš, že se od sebe nedokážeme držet dál,“ připomene mi. S každou vteřinou jeho podráždění z mého rozhodnutí narůstá. „Celý svůj vztah jsme se o to snažili. Nejde to.“

Má pravdu. Dokud jsem neodjela z města, od prváku na střední jsme spolu s pauzami chodili. Na střídačku jsme se milovali a hádali. Rozcházeli se a zase se k sobě vraceli. Občas jsem jako můra, jindy jako plamen.

Nakonec jsem si však uvědomila, že jediný způsob, jak vyhrát, je prostě nehrát vůbec.

Odemknu dveře a krátce se ohlédnu přes rameno. „Všechno je jednou poprvé.“

3. kapitola

Evan

Tohle mám za to, že se snažím chovat jako hodnej kluk. Potřebovala na chvíli zapomenout – a to je v pohodě. Nikdy a nikomu si nebudu stěžovat, že jsem se líbal s Genevieve. Mohla se ale potom zachovat slušně. Třeba navrhnout, ať zajdeme posedět, dát si drink, probrat, co je novýho. Úplně mě zazdít je hnusný i na ni.

Gen byla vždycky drsňačka. Po pravdě mě k ní mimo jiný právě tohle přitahovalo. Nikdy předtím se ale na mě nepodívala s takovým nezájmem. Jako bych pro ni nebyl nikdo.

Brutální.

Cestou z domu Westových ke Cooperově dodávce se na mě brácha podezíravě dívá. Kromě vzhledu jsme úplně jiný. Kdybysme nebyli bratři, dost pravděpodobně bysme se ani nekamarádili. Bratři ovšem jsme – a co hůř, rovnou dvojčata – což znamená, že si jediným letmým pohledem umíme číst myšlenky.

„Děláš si prdel, viď?“ S odsuzujícím výrazem skoro nonstop nalepeným na obličeji si povzdechne. Už měsíce do mě ryje kvůli každý prkotině.

„Nech to být.“ Upřímně řečeno nemám na jeho kecy náladu.

Nastartuje a projede kolem dlouhý řady aut smutečních hostů, zaparkovaných podél ulice.

„Neskutečný. Ty sis to s ní rozdal.“ Úkosem se na mě zadívá. Nevšímám si ho. „Kristepane. Byli jste pryč deset minut. Cos jí řekl? Upřímnou soustrast, tady máš můj penis?“

„Jdi do prdele, Coope.“ Takhle podaný to vážně zní trochu blbě.

Trochu?

Fajn. Dobře. Málem mít sex na tryzně za její matku nebyl zrovna nejgeniálnější nápad, ale… ale, sakra, chyběla mi. Vidět Gen poprvý po víc než roce bylo jako rána na solar. Zoufale jsem se jí potřeboval dotknout, políbit ji.

Asi to znamená, že jsem fakt slaboch, je mi to ale jedno.

„Bych se vsadil, že i na to by mezi vámi došlo.“

Zaskřípu zuby a přinutím se vyhlídnout z okna. Problém s Cooperem je, že když táta umřel a naše máma nás jako malý v podstatě opustila, vzal si do hlavy, že po něm chci, aby byl stejný jako oni. Nabručenej kretén, kterej do mě v jednom kuse rýpe a pro nějž jsem chodící zklamání. Když si našel přítelkyni Mackenzie, která mu vytáhla pravítko z prdele, bylo to s ním nějakou dobu snesitelnější. Teď to vypadá, že jak má konečně poprvý v životě vážnej vztah, rozhodl se, že je to dostatečná kvalifikace na to, aby kritizoval můj život.

„Takhle to nebylo,“ povím mu. Protože úplně cítím, jak mu jde pára z uší. „Některý lidi při truchlení brečí. A Gen nikdy nebyla ubrečená.“

Bratr napůl zakroutí hlavou, pevně sevře volant a zaskřípe zuby. Jako bych vůbec neslyšel, co si myslí.

„Takhle ti brzo praskne žilka. Radši to vyklop, brácho.“

„Je ve městě sotva tejden, a už seš v tom až po uši. Říkal jsem ti, ať tam nechodíš, že je to blbej nápad.“

Nikdy bych Cooperovi to uspokojení nedopřál, musím ale aspoň v duchu uznat, že má pravdu. Takhle to mezi náma bylo vždycky. Jsme jako dvě povětšinou neškodný chemikálie, který spolu tvoří výbušnou směs schopnou srovnat půl města se zemí.

„Děláš, jako kdybysme vykradli večerku. Klídek. Jenom jsme si dali pusu.“

Z Coopera úplně sálá, že naše chování neschvaluje. „Dneska je to jenom pusa. Zítra to bude něco jinýho.“

No a? Nikomu tím neubližujeme. Zamračím se na něj. „Co ti je do toho, brácho?“

S Genevieve spolu dřív vycházeli. Dokonce se přátelili. Chápu, že jí asi ještě pořád zazlívá, že odjela z města, neudělala to ale kvůli němu. Navíc už je to rok. Když z toho já nedělám vědu, proč on ještě pořád jo?

Zastavíme na stopce, kde se ke mně otočí. „Podívej, seš můj brácha a mám tě rád, ale jak je na blízku ona, chováš se jak blbec. Za posledních pár měsíců ses dal do kupy. Nezahazuj to kvůli holce, která vždycky dělala jenom problémy.“

Na jeho slovech je mi něco – nevím, asi ten bohorovnej tón, jeho blahosklonnost – proti srsti. Když chce, umí být Cooper fakt povýšenej debil.

„Nezačali jsme spolu zas chodit, tak nepřeháněj.“

Zastavíme před patrovým domem v přímořským stylu, kterej patří naší rodině už tři generace. Než jsme ho začali v posledních měsících renovovat, skoro se rozpadal. Dali jsme na to většinu úspor a ještě víc času, ale začíná to tu vypadat k světu.

„Jo, klidně si to namlouvej.“ Cooper s unaveným povzdechem vypne motor. „Je to pořád dokola: zdrhne, kdy se jí zachce, najednou se vrátí a ty bys s ní nejradši hned začal píct sušenky. Nepřipomíná ti to ještě nějakou další ženu, kterou znáš?“ S těmi slovy vystoupí a zabouchne za sebou dveře.

No, tak tohle jsem si nezasloužil.

Cooper naší matce zazlívá její chování víc než já, a to natolik, že mi má za zlý, že k ní necítím stejnou nenávist jako on. Při poslední epizodě s ní jsem se ovšem postavil za bráchu. Řekl jsem jí, že po tom, co mu udělala, už u nás není vítaná. Shelley Hartleyová konečně překročila poslední mez.

Postavit se na Cooperovu stranu ale očividně nestačilo na to, aby mě přestal pérovat. Všichni jdou na mě dneska se samýma podpásovkama.

Cooper nenechá tu záležitost s Genevieve být ani při večeři. To mu není podobný.

Spíš mi to začíná lízt na nervy. Chci si jenom sníst ty zatracený špagety a tenhle vůl do mě šije a vykládá Mackenzie, která s námi posledních několik měsíců bydlí, že jsem v podstatě ojel svoji bývalku na rakvi s její mrtvou mámou, která ani pořádně nestihla vychladnout.

„Evan řekl, že je za chvíli zpátky, a nechal mě v tom baráku samotnýho, a tak bylo na mně, abych vyjádřil soustrast jejímu tátovi a pěti bratrům, který jsou přesvědčený, že Evan může za to, že před rokem vzala roha,“ stěžuje si Cooper a nabodne masovou kouli na vidličku. „Ptali se, kde mám bráchu, a on mezitím v koupelně klátil milovanou dcerušku pana Westa.“

„Jenom jsme se políbili,“ opravím ho unaveně.

„Nech toho, Coope,“ požádá ho Mac a odtáhne se od vidličky naložený těstovinami. „Já tu jím.“

„Jo, taky bys mohl být taktnější,“ poučím ho.

Když se nedívají, nenápadně hodím jednu masovou kouli Daisy, štěněti zlatýho retrívra, co mi leží u nohou. Cooper a Mac ji loni zachránili z vlnolamu a od tý doby vyrostla dobře dvojnásobně. V první chvíli jsem nebyl zrovna na větvi z toho, že se budeme starat o zvíře, který nám sem nakvartýrovala Cooperova nová přítelkyně, ale pak Daisy spala celou noc v mojí posteli a zdály se jí štěněčí sny a můj odpor se rozbil na kusy jak laciná hračka. Ta fenka si mě omotala kolem packy. Je to jediná holka, který věřím, že mě nikdy neopustí. Naštěstí to Coopovi a Mac vyšlo, a tak se nemusíme soudit o střídavou péči.

Je vtipný, jak se život občas vyvrbí. Loni jsme s Cooperem ukuli podlej plán, jak jí zničit vztah s jejím tehdejším přítelem. Na naši obranu musím říct, že ten kluk byl vůl. A pak musel Cooper zkazit zábavu tím, že se do týhle bohatý holky z vejšky zabouchl. Ze začátku jsem ji nemohl vystát, ukázalo se ale, že je Mackenzie Cabotová jiná, než jsem si myslel. Jsem dost chlap na to, abych přiznal, že jsem ji špatně odhadl. Cooper si ovšem naopak svůj názor na Gen nemůže nechat pro sebe. Typický.

„Tak co se mezi vámi doopravdy stalo?“ zeptá se Mac. Tmavě zelený oči se jí lesknou zvědavostí.

Co se doopravdy stalo? Kde mám začít? S Genevieve mě pojí dlouhá historie. Sakra dlouhá. Část byla pěkná. Část zas tak moc ne. Mezi náma to bylo vždycky složitý.

„Dali jsme se dohromady v prváku na střední,“ povím Mac. „Byla v podstatě moje nejlepší kamarádka. Uměla se smát a byla pro každou špatnost.“

Před očima se mi mihnou vzpomínky na to, jak jsme do sebe nalili tři čtvrtě litru tequily a ve dvě v noci se vyrazili projet na terénních motorkách. S příchodem hurikánu jsme surfovali na vlnách a přečkávali bouře na zadní sedačce džípu jejího bratra. S Gen jsme si navzájem posouvali hranice dobrodružství a mnohokrát jen o vlásek unikli smrti nebo zmrzačení. V našem vztahu nebyl nikdo dospělý, a tak nikdo ani nikdy neřekl dost. Vždycky jsme se honili za dalším a dalším adrenalinem.

A Gen byla adrenalin sama o sobě. Ničeho se nebála, ničím se nedala odradit. Vždycky byla sama sebou a poslala k čertu každýho, kdo se na to odvážil něco říct. Magořil jsem z ní. Nejednou jsem si zlomil ruku při rvačce s nějakým hajzlem, kterej ji v hospodě zatáhl do kouta. Jo, byl jsem asi trochu majetnickej, ale o nic víc než ona. Jednou vytáhla holku ven za vlasy, protože se jí nelíbilo, jak se na mě kouká. Za většinu z toho mohla povaha našeho vztahu, kdy jsme spolu chvíli byli, chvíli nebyli – žárlili jsme, pohádali se a pak se postarali, aby žárlil ten druhej. Pošahaný, ale takhle to mezi náma bylo. Já byl její a ona moje. Oba závislý na usmiřovacím sexu.

A stejně tak závislý na okamžicích klidu. Třeba když jsme si rozložili plážovou deku na našem oblíbeným místě v Bayi, Gen si položila hlavu do ohbí mýho krku, já ji volně objímal a společně jsme pozorovali hvězdy. Šeptali jsme si svá nejtemnější tajemství a věděli, že nás ten druhej za ně nikdy nebude odsuzovat. Kromě Coopera je Gen jediná, kdo mě kdy viděl brečet.

„Často jsme se rozcházeli a zas usmiřovali,“ přiznám. „Ale tak to mezi náma bylo. A pak loni zničehonic zmizela. Jednoho dne se sebrala a odjela z města. Nikomu o tom neřekla.“

Při tý vzpomínce se mi bolestně sevře srdce. Ze začátku jsem si myslel, že je to vtip. Že Gen odjela se svýma kámoškama a chtěla, ať vyšiluju a odjedu ji na Floridu nebo kam hledat, že se pohádáme a vyšukáme to ze sebe. Jenže holky přísahaly, že se jim vůbec neozvala.

„Pozdějc jsem se dozvěděl, že se usadila v Charlestonu a vybudovala si tam novej život. Prostě jen tak.“ Polknu hořkost, co mi svírá hrdlo.

Mac na mě chvíli zamyšleně hledí. Co s náma začala bydlet, docela jsme se sblížili, a tak poznám, kdy se snaží vymyslet, jak mi diplomaticky říct, že jsem padlej na hlavu. Ne že bych to už nevěděl.

„Do toho, princezno. Řekni, co si myslíš.“

Odloží vidličku a odstrčí talíř. „Připadá mi, že jste měli toxický vztah. Asi je dobře, že se to Gen rozhodla ukončit. Možná bude pro vás oba lepší, když se od sebe budete držet dál.“

Potom mě Cooper zpraží pohledem, protože skoro nic na světě nemiluje víc, než když může s chutí říct: „Já ti to říkal.“

„Totéž jsem vykládal Cooperovi o tobě,“ připomenu jí. „A teď se na vás podívej.“

„Do prdele práce!“ Cooper odhodí příbory na talíř a odsune se od stolu, až židle zaskřípe o podlahu. „To se přece nedá srovnávat. Ani trochu. S Genevieve jsou jenom problémy. Když ti přestala zvedat mobil, nemohla pro tebe udělat nic lepšího. Nech to už být, brácho. Nepřijela kvůli tobě.“

„Jo, tohle si musíš užívat, co?“ povím mu, otřu si pusu ubrouskem a odložím ho na talíř. „Protože to je odplata, co?“

Cooper si povzdechne a promne si oči, jako bych byl pes, kterej pořád dělá loužičky, kde nemá. Povýšenej debil. „Varuju tě před ní jenom proto, že mi na tobě záleží a ty se necháváš až moc ovládat svým pérem a nevidíš, jak to mezi váma dvěma dopadne. Protože to mezi váma dopadne stejně jako vždycky.“

„Víš,“ opáčím a vstanu od stolu, „možná by sis na mně neměl léčit vlastní mindráky. Genevieve není Shelley. Přestaň mě trestat, protože seš naštvanej, že od tebe odešla maminka.“

Svých slov lituju, sotva mi vypadnou z pusy, přesto však bez otočení odejdu z kuchyně, jen s Daisy v závěsu. Zamíříme na pláž. Po pravdě nikdo neví líp než já, čím vším pošahaným jsme si s Gen prošli. A že je to mezi náma nevyhnutelný. Prostě je. Když se teď vrátila, nemůžu ji jen tak ignorovat.

Ta věc mezi náma, naše pouto, mi to nedovolí.

4. kapitola

Genevieve

Už teď toho lituju. Můj první den v kanceláři tátova kamenictví je horší, než jsem si kdy dokázala představit. Chlapi tu týdny, možná měsíce vršili faktury na hromádce na stole s prázdnou židlí. Poštu házeli do koše, aniž by si zjišťovali odesílatele. Na kartotéce dodnes stojí hrnek s černou usazeninou, která kdysi bývala kávou. V odpadkovém koši se válí otevřené pytlíčky, z nichž mravenci už dávno vykradli všechen cukr.

A Shane mi s ničím nepomáhá. Zatímco se snažím v počítači rozšifrovat systém, podle nějž si máma pojmenovávala složky, abych našla nějaké záznamy o tom, kteří klienti zaplatili a kteří ne, můj druhý nejstarší bratr sjíždí na mobilu TikTok.

„Hej, debile,“ oslovím ho a lusknu prsty. „Mám tu šest faktur s tvým jménem. Jsou už zaplacený, nebo se na zaplacení ještě pořád čeká?“

Ani se neobtěžuje zvednout oči od displeje. „Jak to mám vědět?“

„Protože ty zakázky jsi měl na starosti ty.“

„Papírování není moje práce.“

Shane nevidí, jak třesu rukama ve vzduchu a představuju si přitom, že ho škrtím. Kretén.

„Mám tu tři e-maily od Jerryho ohledně terasy jeho restaurace. Zavolej mu, domluv si s ním schůzku, projdi to tam a udělej mu odhad.“

„Na něčem teď makám,“ zamumlá. Veškerou pozornost věnuje svítící krabičce ve svých rukách. Je jak malý.

Gumičkou po něm vystřelím svorku na papír. Zasáhne ho přímo doprostřed čela.

„Sakra, Gen, seš normální?“

Konečně jsem ho upoutala.

„Tohle.“ Po stole k němu přisunu faktury a napíšu na lístek Jerryho telefonní číslo. „Když už se konečně nevěnuješ mobilu, zavolej mu.“