mezi dvěma

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Gabriela Boška

mezi dvěma – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Gabriela Boška, 2023

© ilustrace Natálie Fraitagová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7650-981-8

ISBN e-knihy 978-80-7691-132-1 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7691-133-8 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-134-5 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Těžko se mi vzpomíná na detaily. Je to už hrozně dávno, co jsem seděla zavřená v tom malém, tmavém pokoji s jedním oknem vedoucím do světlíku bez světla, do něhož mířily i balkony ostatních pokojů.

Vybavuju si kousavý koberec, který iritoval moji kůži na stehnech a hýždích. Koberec, na kterém jsem seděla několik hodin a rozmýšlela se, jestli se zvednout, nebo ne. Koberec, na němž ráno poté byly vysezené dva důlky. Koberec, na němž u postele svítila malá, žlutá skvrna od hořčice.

Ještě stále matně slyším jeho přerývaný, hluboký dech, jak sebou celou noc házel na posteli, spící neklidným, opilým spánkem, uzavřený ve svém deliriu. Vybavím si nervové záškuby hrůzy, kterou jsem cítila, pokaždé když se nepředvídatelně pohnul, a já si myslela, že se vzbudil.

Pořád si pamatuju vůni rybích tacos vysypaných v koši pod umyvadlem visícím na stěně napravo od dveří, o něž jsem seděla opřená. Od té doby jsem si je už nikdy neobjednala. Nejen proto, že jsem jednou provždy přestala jíst ryby, ale pouhá jejich připomínka, jen skutečnost, že jsem někde viděla nápis Fish Tacos, ve mně vyvolávaly úzkosti a záchvaty paniky. Ten pach z hlavy nikdy nedostanu.

Nepamatuju si, jakou písničku jsem celou noc poslouchala, abych neusnula, abych zůstala vzhůru. Vím jen, že mi připomínala oceán a že jsem kvůli ní chtěla otevřít dveře, o něž jsem se opírala, jako by na nich záležela pravidelnost mého dechu. Toužila jsem se jít podívat na východ slunce nad oceánem, poslouchat vlny a cítit vítr na tváři. Cítit svobodu, kterou jsem v tomto pokoji ztrácela jen samotnou svou přítomností. Až dneska mi dochází, že když se ráno ve Venice v Kalifornii díváš na oceán, hledíš na západ.
Ale o geografickou přesnost a praktickou proveditelnost mého plánu mi v tu chvíli asi tolik nešlo.

Seděla jsem zamčená v pokoji, kam mě před pár hodinami vhodil těmi samými dveřmi, které se staly mým přístrojem na podporu života. Byla jsem k nim připojená jako ke kapačkám. Závisela jsem na nich, nemohla jsem se od nich hnout. Bála jsem se od nich vzdálit, protože co kdyby náhodou? Už jsem se netřásla hrůzou z něho, z tohoto večera, z bezmoci, již ve mně zanechal. Třásla jsem se zimou a vyčerpáním. Pomalu jsem si uvědomovala, že ani předtím jsem se nebála toho, co se mnou bude, ale co se stane, pokud ty dveře rozbije. Kdo je zaplatí? Jak je zaplatíme?

Dnes se těmto myšlenkovým pochodům musím smát. Nebála jsem se o svůj život, o svou budoucnost, o svoje fyzické či psychické zdraví, ale strachovala jsem se o dveře, a to ještě dlouho předtím, než na nich záležela veškerá má emocionální integrita.

Mnoho detailů z noci se začalo vytrácet už během těch hodin, které jsem strávila sezením na kousavém koberci, zírajíc na otevřené balkonové dveře, jimiž jsem nemohla uniknout, dívajíc se na odstíny šera proměňující se v tiché tmě světlíku. Dodnes si však vybavuju myšlenky, které mi běhaly hlavou. Stále cítím i jednu emoci, která je všechny spojovala, vyvolávala a zaháněla. Stud, jenž pokaždé probodne můj hrudník jako jehla namočená do tekutého dusíku. Stud, který mě zcela ovládne, protože jsem se nechala honit chodbou k našemu pokoji jako malé dítě cítící vinu a křivdu zároveň.

Stydím se, že jsem se nechala přesvědčit, abych se vetřela k partičce neznámých Evropanů, kteří seděli u stolu opodál, a to jen proto, abychom nemuseli vystřízlivět. Stydím se, že jsem za nimi šla a pokusila se je oblbnout pro pár loků whisky. Že jsem se k nim přitočila, skoro jsem se jim nabízela, zatímco on mě pozoroval a pomalu mě odsuzoval za něco, o co mě sám požádal. Stydím se, že jsem jako starší a dospělá neřekla, že to stačí, že jsem zapřela svoje morální přesvědčení v domnění, že tím zabráním jeho výbuchům. Že i po všech svých předešlých zkušenostech jsem nedokázala odhadnout, jak tahle situace nakonec dopadne.

Byl to jeden z těch večerů v Grand Canyo nu po tom, co se vrá til z nemocnice. Ješ tě asi týden nepraco val a jen se tak flá kal po okolí a hleda l, kdo by s ním pil, respektive kdo by m u koupil pití a ideá lně za něj nechtěl ž ádné peníze. Sám si ho koupit nemohl. Ne že by na to neměl, ale především mu teh dy bylo devatenáct, takže by mu nikde alkohol neprodali, po kud by nechtěli risk ovat problémy s míst ními zástupci zákona .

Ten večer jsem pra covala. Jako každý j iný den jsem odešla chvíli po desáté a z amířila do naší hono sné chatky převléct se z pracovní unifor my do normálního obl ečení. Nikdo, kdo dl ouhodobě nepracoval v uniformě, si nedok áže představit, jak snadno se člověk sta ne závislým na možno stech volby oblečení . Osm hodin denně v  nepadnoucí košili, příliš velký ch kalhotách, a to o bojí v barvách, kter é vypadají, jako by se na oblečení někdo pozvracel. Z člověk a se pak stane shopa holic lusknutím prst u.

Vycházela jsem z  hotelu a zahlédla js em celou partu stojí cí dole u Andreiny a  Jennyiny chaty. I zpov zdálí se mi hlasy zd ály trochu hlasitějš í a neklidnější, než jsem čekala. Než js em se stačila převlé ct, Andrea stála u n aší verandy. „Čau ko čko, jdeš za náma?“

„Zrovna jsem se za v áma chystala,“ odpov ěděla jsem klidně, a le její výraz mi hne d prozradil, že mě n epřišla jen zkontrol ovat. „Co se děje?“

„No, řekněme, že nem á tu nejlepší noc.“

„Co se stalo?“

„Upřímně, ani nev im,“ pokrčila trochu nezúčastněně rameny . Andrea o svém živo tě nikdy moc nemluvi la, ale z jejích chl adných a lhostejných reakcí na podivné c hování okolí jsem us oudila, že za svých jedenadvacet let vid ěla a zažila víc, ne ž se mně kdy zdálo. Nezáviděla jsem jí, nikdy bych se nechtě la k nepřijatelnému způsobu jednání druhých stavět tak lhostejně, ale z pětně přemýšlím, jak ý mezi námi byl vůbe c rozdíl. Já si odmí tala připustit, co s e dělo, zatímco ona realitu přijala a po uze se v ní odmítala hrabat. „Šel si zak ouřit s Riccem a dvě minuty nato ho slyš íme, jak na Ricca řv e. Sakra, tys Ricca přece viděla, ne? Je dvakrát větší a o n se s ním hádá?! Dí kybohu prorazil díru jen do zdi, a ne do Ricca.“

„Prorazil d íru do zdi?“

„Jo, venku. Ale nic se nestalo. Teda aspoň nic hroznýho.“ Andrea se zahihňala. Kéž bych byla schopná se k těmhle situacím postavit přesně takhle – what a bullshit – a odejít. Místo toho si pamatuju jen strmý nárůst pocitu úzkosti, která mi sevřela vnitřnosti tak pevně, že jsem málem přestala dýchat.

Andrea mus ela poznat, že se v  mém obličeji něco zm ěnilo, že jsem ztuhl a a přemýšlela, jest li by nebylo snazší rozběhnout se směrem k okraji, přelézt z ábradlí a proplachti t se nocí na dno Gra nd Canyonu. Melodram atické, já vím, ale v tu chvíli mi můj p ud sebezáchovy našep tával, že tato možno st není zcela zavrže níhodná.

„Hej, holka, on bude v pohodě jako vždycky,“ pronesla směrem ke mně. „Jen ho přinuť, ať jde spát, jo? Já se jdu projít, nebo něco. Nemůžu se na ty ksichty dívat už ani minutu.“ Její ruka sklouzla po mém rameni. Myslela si, že se o něj bojím, že mi záleží na tom, aby si neublížil. How adorable!

Když jsem se konečn ě dala do pohybu a v ydala se dolů k Andr eině chatce, měla js em srdce v krku, ale problém se zdál být zažehnaný.

„Moje ob líbená čubka!“ Jenni fer mě vítala svým s křípavým hlasem a ob jetím, do něhož vlož ila všechnu lásku a  upřímnost, jež se daly v její podsadité, stopadesá ticentimetrové figuř e najít.

„Teď jsme s končily směnu, Jenn. Vidělas mě doslova před deseti minutama .“

„No a? Miluju svo je čubky a musim se vo ně starat.“ Mrkla na mě, jako by mi právě př edala tajnou zprávu. Mávala kolem sebe p racovní čepicí. Ješt ě se ani nestihla sv léknout z uniformy, ale ta plechovka piv a, co držela v ruce, určitě nebyla první . Nikdy jsem nezjist ila, kolik jí bylo. Vypadala vyžile. Kdy bych ji potkala na u lici, klidně bych jí tipla kolem šedesát ky. Její příběhy pln é drog, alkoholu, ze snulých manželů a pr ostituce odehrávajíc í se po celých Spoje ných státech by tomu číslu napovídaly. A le její životní zápa l a přístup by jí zá viděla mnohá dvacítk a.

„Kde je? Andrea m i říkala, že se tady odehrála nějaká hád ka, nebo co?“

„Ale n eboj, krásko, von bu de v cajku. Jen nemá ty nejlepší dny. Ty jsi tak dobrá příte lkyně, ani si tě nez aslouží.“

„Aspoň na něčem se shodneme.“

Jenn se na mě podezíravě podí vala, jako by se mě ptala, jestli jsem t o myslela vážně. Chv íli jsme tam stály a  čekaly, která z nás dřív povolí.

Zasmál a jsem se a položila jí ruku na rameno. „Dělám si srandu, Je nn.“

„Haha, jasně, j á vim, že jo.“ Její skřehotavý hlas se r ozlehl kolem a já si jen představila ty šťastné jedince, kte ří mají okna svých h otelových pokojů smě rem k našim zaměstna neckým chatkám. Osta tně porušování noční ho klidu jsme řešili každý druhý večer.

Venku jsem ho neviděla, vyšla jsem tedy po schodech na verandu chatky číslo 8. Seděl uvnitř na Jennině posteli a držel si pravou ruku v levé, v níž měl mokrý hadr. Vedle něj na nočním stolku stála plechovka Miller Light. Naproti němu seděl Ricco, mluvili spolu a něčemu se srdečně smáli.

Chvíli si ani jeden z nich nevšiml, že stojím mezi dveřmi. Pozorovala jsem ho a srdce se mi sevřelo něčím, co bych za jiných okolností nazvala náklonností. Jak tam tak seděl se svými rozcuchanými, blond vlasy a ledabylým, sebevědomým úsměvem na rtech, na okamžik jsem si připomněla, proč jsem si vyměnila ranní směnu za odpolední, když jsem zjistila, že on pracuje odpoledne. Na okamžik se mi rozbušilo srdce stejně jako poprvé, když jsem ho před několika týdny potkala a on se na mě podíval, jako by se před ním zhmotnily jeho nejniternější představy. V den, kdy stál před mojí chatkou, vyprávěl nám všechny svoje šílené historky z Kalifornie, a když uviděl naše nevěřícné výrazy, mávl rukou. „I’m the crazy Cali guy,“ pronesl se smíchem a hrdostí. Od té chvíle jsme mu tak i říkali, Kaliforňan. Pak ale zvedl pohled a podíval se přímo na mě.

„Cos udělal?“ vyštěkla jsem ostřeji, než jsem zamýšlela, ale potřebovala jsem se zbavit úzkostného tlaku, jenž mi ochaboval mysl a zabraňoval mi přemýšlet.

Podíval se na mě chladně. „Kdes byla? Směna ti skončila př ed čtvrt hodinou. Je nn přišla už dávno.“

„Dávala jsem si spr chu a převlíkala se. “

„Ti trvalo patnáct minut se osprchovat a převlíknout?“

„Jo , trvalo. A taky jse m mluvila s lidma ve nku. Problém?“ Byla jsem naštvaná. Cloum al mnou vztek a cíti la jsem, jak se mi r ozostřuje zrak. Tako vý ten pocit, že se najednou všechno děj e mnohem rychleji, a le vašim očím přesto neunikne sebemenší detail. Oba na mě překvapeně zír ali, zatímco já se n a něj už nemohla ani podívat. Otočila js em se a seběhla ty d va schůdky z verandy .