Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

L. J. Shen: Pokud se ještě setkáme

Vydání první

Copyright © 2018. IN THE UNLIKELY EVENT by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2564. publikaci

Přeloženo z anglického originálu In the Unlikely Event vydaného v roce 2019

Český překlad © 2022 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover by RBA Designs

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1963-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1964-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

L. J. Shen

POKUD

SE JEŠTĚ

SETKÁME

Věnováno Kristině Lindseyové,

jedné z nejlaskavějších duší na téhle zemi, která nás předčasně opustila, když jsem psala tuto knihu.

S každou sněhovou vločkou a každým zablikáním žárovky na tebe myslíme.

„Nemohu dovolit, abyste mě spálil,

ale odolati vám také nedokáži.

Žádný člověk nemohl by uprostřed

plamenů státi a neshořeti.“ 1

– A. S. Byattová

1. kapitola

Současnost

Rory

Můj život je uvnitř takového krásného, kulatého sněžícího těžítka. V tom, co se ho nikdo už celé roky neobtěžoval zvednout ze zaprášené police. Nikdo s ním nezatřásl. Je tak tiché a nehnuté. Zvenčí vypadá moje pěstěná švýcarská vesnička dokonale. A také je. V podstatě. V mých šestadvaceti se zdá, že v mém životě jede všechno jako na drátkách.

Dokonalá práce.

Dokonalý byt.

Dokonalá spolubydlící.

Dokonalý přítel.

Dokonalé lži.

Tedy ony to nejsou vyloženě lži. Všechno, co jsem dokázala, je skutečné. Tvrdě jsem na tom pracovala. Potíž je, že před osmi lety jsem slíbila se toho všeho okamžitě vzdát, pokud na  něj ještě jednou narazím. Jenže tenkrát jsem nebyla tím samým člověkem, co jsem teď.

Byla jsem ztracená. Zlomená. Zmatená. Truchlila jsem.

Na tom ale nezáleží, protože to bylo tehdy a teď je teď a ten, na koho teď zírám, rozhodně není on. Ne. V žádném případě.

Prostě není.

… tak proč nemohu odtrhnout oči od toho tajuplného cizího muže, který vplul dveřmi tanečního sálu hotelu Beerchman a každý se za ním otáčí?

Má ruměnec na tvářích z neúprosné zimy venku, aristokraticky hranatou čelist, římský nos a rty stvořené pro nejtemnější hříchy a ty nejnižší pudové rozkoše – celé to je zarámované rozcuchanými vlasy černými jako uhel, jež se mu kroutí kolem uší jako břečťan a ježí se do všech možných stran. Jeho našikmené, zadumané oči, široká ramena a úzké boky z něj dělají více než fešáka. Je dokonalý. Až moc dokonalý.

Avšak stejně jako u všech krutých pohádkových princů toužím objevit něco, co by poukazovalo na jeho nesmrtelnost, nedostatek lidskosti. Něco, co by dokázalo, že jeho dokonalost skutečně není možná.

Špičaté uši. Dlouhé tesáky. Ocas.

Bože, no tak, dopřej mi něco, s čím můžu pracovat. Cokoliv.

Je vysoký, ale ne dost na to, aby to vzbuzovalo nějakou zvláštní pozornost. Ne, Malachy Doherty nepotřebuje impozantní výšku, elegantní oblečení ani miliony na kontě, aby to ospravedlnilo úžas, který v lidech vzbuzuje. Jeho existence sama o sobě stačí, aby mu ženy padaly k nohám. Viděla jsem to tehdy. A vidím to i teď.

Všechny oči jsou přilepené na tom záhadném muži, včetně těch mých.

Přestaň, Rory. To není on.

Kdybych tak mohla vidět jeho oči. Potom bych to už mohla nechat plavat, věděla bych to jistě. Nikdo neměl takové oči. Vzácný odstín fialové, jako drcený kandys.

„Nedostatek melaninu v kombinaci se světlem, co se odráží v červených krvinkách,“ vysvětlil mi Mal tu noc, kdy mě připravil zároveň o nevinnost, srdce i kalhotky.

Sleduju, jak muž prochází kolem ochranky do VIP části, aniž by se zastavil, a ignoruje přitom zvědavé oči i dámské obdivovatelky, co se při pohledu na něj koušou do rtu. Vrhají se k němu i celebrity a snaží se s ním zapříst konverzaci, když rozložitý, holohlavý vyhazovač odepne rudé lano, které odděluje smrtelníky od božstev.

Muž, který rozhodně nemůže být Mal, kráčí k baru a zaměří na něco pohled. Nebo spíš na někoho: na šéfa nahrávací společnosti Jeffa Rynera, jemuž se na klíně rozvaluje slibná vycházející hvězdička R&B Alice Christensenová, co vystupuje pod jménem Alicious. Jeffovi je něco přes čtyřicet a má zarudlou tvář od přemíry alkoholu a kokainu.

Jakmile se muž přiblíží, Ryner vstane, Alicious mu sklouzne z klína a s žuchnutím spadne zadkem na podlahu. On ji překročí a spěchá za panem Záhadným, teatrálně padá na koleno a vytáhne si z náprsní kapsy štos bankovek, aby jimi zamával cizinci do tváře. Muž, co není Mal, se chladně ušklíbne, vezme si peníze z Rynerových buclatých prstů, zastrčí si je do kapsy od kabátu a prohlásí něco, co Rynera přiměje urychleně vstát.

No tak tím se to vyřešilo.

Mal by raději umřel, než by se dohodl s takovým hlavounem, jakým je můj šéf. Raději by se sám podpálil, než by se účastnil nablýskaného galavečera. Spíš by vypil kyanid rovnou z lahvičky, než by se dal do kupy s někým jako Jeff Ryner.

Mal není ani chladný, ani arogantní, ani snobský. Sám si stříhá vlasy, dává si placáka s cizími lidmi a je přesvědčený, že lahvička hnědé omáčky je lék na všechny neduhy světa. Mal nesnáší okázalé události, zábavné časopisy, mainstreamové nahrávací společnosti a nóbl jídlo. Zbožňuje svoji mámu, dobře si pokecat a k tomu se pořádně napít a taky skládat písně, když se povaluje na své zahradě pod nádhernou noční oblohou. Odmítl šek na šestnáct tisíc, co se mu za jednu jeho písničku snažila vnutit nějaká popová princezna, a hodně se nasmál, když pozoroval jejího zmateného manažera a agenta, jak se snaží rozluštit slůvko ne.

Jenže to bylo před osmi lety, upozorňuje mě hlásek uvnitř. A trvalo to čtyřiadvacet hodin.

Co vím o současném Malachym Dohertym?

Co jsem o něm vůbec kdy věděla?

„Tady je.“

Callum mi omotává paže kolem pasu. Jeho vytříbený anglický přízvuk mě nejprve vyvede z míry a já nadskočím.

„Královna plesu.“ Jeho rty, jež jsou stále ještě chladné zvenku, se mi otřou zezadu o ucho.

„Zvládl jsi to.“ Otočím se, obejmu ho kolem krku a krátce ho políbím na rty, jako když si člověk cvakne pracovní kartu. Ještě na sobě má světle šedý oblek z kanceláře.

„Vždycky to zvládnu, ne?“ Nakrčí nos.

To ano. Callum je ten nejpřesnější a nejdůvěryhodnější muž, se kterým jsem kdy chodila. Přesný opak bohémského a nespolehlivého Mala. Když se podívám znovu, vidím, že můj přítel si vzpomněl a vzal si mou oblíbenou kravatu. Tmavozelenou se zlatými proužky. Když jsme spolu byli asi dva týdny, uviděli jsme ji v jednom obchodě a já mu pověděla, že mi připomíná Irsko, načež on si ji okamžitě koupil.

Vytáhnu si z kabelky Nikon D18, který mi dal k narozeninám, vyfotím ho a zachytím tak jeho úsměv bohatého hocha, jak si mě prohlíží a hledá v mé tváři souhlas.

Pracovala jsem pro nahrávací společnost Blue Hill Records jako fotografka na volné noze od chvíle, kdy jsem před čtyřmi lety získala magistra z umění. Skoro nic to nevynáší, ale pořád je to lepší než dočista nic, což jsem dostávala, když jsem tu první tři roky dělala stážistku. Pracuju na částečný úvazek jako barmanka, abych zvládla platit astronomický nájem na Manhattanu.

Ne že bych musela žít to klišé chudé manhattanské dívky. Mám dědictví po svém zesnulém otci, ale odmítám se ho dotknout. Ani mě nikdy nenapadlo ho použít. Ty peníze bych spálila, kdybych mohla, ale z toho by měla máma infarkt a to si na svědomí nevezmu.

Nikdy jsem o ty peníze neměla zájem. Jen jsem chtěla mít v životě tátu.

„Vypadáš báječně, lásko.“ Callum mě vezme palcem za bradu a nakloní mi hlavu na stranu.

Opravdu? Jsem pravý opak toho, o co by se muž jako Callum normálně zajímal. Mám téměř až nemocně bledou pokožku, velké zelené oči, kroužek v nose a nehynoucí lásku ke všemu punkrockovému, což už je asi trochu za zenitem v mém pokročilém věku skoro sedmadvaceti let.

Právě teď mám na hlavě vidět nazrzavělé odrosty, z nichž mi pokračují stříbrně tónované, dlouhé vlasy. Jako jahody na sněhu , říká Callum, když jsou mi vidět kořínky. Mám je stažené do neuspořádaného ohonu a na sobě pruhované červenobílé šaty, polobotky Toms a obojek s pyramidkami. Jednoduše řešeno, vypadám jako viktoriánský duch, co se ztratil v obchodě Spencer’s.

Někdy jsem měla podezření, že tohle je ten hlavní důvod, co ke mně Calluma přitáhl. Ta excentrická, živá skořápka, co jeho status zvedne víc, než by dokázala kterákoliv plastiková ženuška na ozdobu.

„Podívejte se, jak je Callum svobodomyslný a pokrokový s tou svojí hipsterskou umělkyní, co má dokonce skutečnou práci. Prsa nemá vylepšená a netyká si s prodavačkami v Neiman Marcus.“

„Vypadám jako někdo z obsazení Beetlejuice.“ Směju se a políbím ho na krk. Jeho hluboký hlas mi vibruje tělem.

Callum mi hřbetem ruky odsune pramen vlasů, jenž mi unikl z gumičky, a vtiskne polibek na místo na mém hrdle, které právě odhalil.

„Mám rád Beetlejuice.“

Nikdy ho neviděl. Pověděl mi to na naší první schůzce, ale opravovat ho mi připadá zbytečné, je to jako kdybych se snažila v našem vztahu hledat nějaké neexistující potíže.

„Víš, co mám ještě rád?“ Skloní hlavu k dalšímu polibku. „Tebe, v tom Tiffanyho náhrdelníku, co jsem ti koupil.“

No jo. Ten, co mi dal společně s vhodnými šaty, protože jsem sice cool, ale vedle jeho přátel to už dostatečně cool není.

„Opatrně. Za dva měsíce mi bude dvacet sedm. Mohla bych si něco myslet,“ laškuju s ním. Ta slova mi na jazyku připadají prázdná, ale vím, jak moc ho těší tohle slyšet.

„Otec mi říkal, abych nedráždil štětku pérem. Víš, co to znamená, Auroro Belle Jenkinsová?“

Tak tenhle vysoký makléř a vlk z Wall Street je můj přítel. Se vším jeho vzděláním z Etonu a Oxfordu. A s jeho dokonalými způsoby a prasečinkami, co vypouští z pusy.

Je to muž, jehož jediná chyba je, že je přesně to, co si pro mě moje matka přála.

Bohatý. Mocný. S dobrým původem.

Stabilní. Milý. Nudný.

Máma ovšem netuší, že mám Calluma ráda navzdory všem těmto věcem, nikoliv kvůli nim.

Trvalo mi šest měsíců, než jsem jeho přesvědčování podlehla, protože jsem věděla, že by se jí líbil, a věci, co má moje matka ráda, jsou obvykle povrchní a umělé.

Naháněl mě celé měsíce. Nakonec se objevil v baru, co se nacházel právě pod jeho bytem – náhodou to byl ten, kde jsem pracovala – a praštil rukou do stolu.

„Pověz mi, co mám udělat, abys byla moje,“ vysoukal ze sebe.

„Přestaň vypadat tak slušně a příčetně,“ odvětila jsem suše. „Připomínáš mi všechno, co chce moje matka. A ta chce samé nesprávné věci.“

„To proto pořád říkáš ne?“ Zmateně se zamračil. „Chodím sem každý večer a prosím tě o šanci, abys mě pokaždé odmítla, protože bych se nedej bože mohl líbit tvojí mámě?“

Pokrčila jsem rameny a natáhla se po další horké sklenici, ze které jsem otřela zkondenzované kapky.

„Ale já jsem průserář, lásko. První rok jsem na Oxfordu propadl. Totálně. A ne že bych se nesnažil.“

Povytáhla jsem obočí a věnovala mu úsměv. Vážně? Potřebovala jsem něco víc.

Callum dlouze vydechl a protřepal si ruce, jako kdyby se připravoval na maraton.

„Dobře, tak se na to podíváme. Na zadku mám mateřské znaménko velikosti svojí pěsti. Pořád ještě snídám cereálie Lucky Charms. Úplně. Každý. Den. Můj osobní trenér mi říká, že mám ruce jako Rhys Ifans, jinak taky známý jako spolubydlící Hugha Granta ve filmu Notting Hill. A… a… neumím plavat!“ Vyhodil triumfálně rukama do vzduchu a všichni kolem nás zvedli hlavy od svých drinků a usmívali se.

Potřásala jsem hlavou a ušklíbla se. Možná nebyl dokonalý, ale rozhodně měl daleko do těch ztroskotanců, kteří mě obvykle přitahovali. Debbie, čili také moje matka, si odjakživa stěžovala, že jsem šla po tom posledním z vrhu. Nepochopení a pošramocení jedinci, co mi nemohli nabídnout víc než zlomené srdce a pohlavně přenosné choroby.

Ne že by neměla pravdu. Nijak zvlášť jsem se po mužích neohlížela, ale když už, měli víc osobních témat než leckterý dámský časopis.

Callum se naklonil dopředu, celým tělem se nalepil na barový pult, orámoval si ústa dlaněmi a předstíral, že mi šeptá do ucha.

„Můžu ti říct tajemství?“

„Mám pocit, že mi ho stejně řekneš.“

„Myslím, že jsi na zem přišla, abys mě zničila.“

Rozesmála jsem se a udělala krok dozadu. V hlavě mi vytanul rozhovor s Malem, který jsme před lety vedli, a připomnělo mi to, že jsem ta slova už dřív slyšela. Věci, jež jsme si s Malem navzájem řekli, vždycky číhaly v zákoutích mé mysli.

Mal mi pověděl, že bych ho dokázala zabít.

Nevěděl, že svým způsobem mě zabil taky.

Každý den, jejž jsem prožila bez něj, se šinul líně jako šnek a zanechával za sebou slizkou stopu.

„Tak jo, kámo. Je načase ti zavolat taxíka.“ Poklepala jsem Callumovi na hřbet ruky.

Tenkrát jsem ještě nevěděla, že nahoře vlastní střešní byt.

„Myslím to vážně,“ ohrnul znovu rty.

Věděl, že je přitažlivý. Věděl, že jeho rysy a kouzlo přízvuku umí dívku přimět, aby mu věnovala číslo. Bohužel pro něj, já byla imunní.

Dala jsem stranou další sklenici a hodila si utěrku přes rameno.

„Můžu ti říct další tajemství?“ Přejel si palcem po rtech.

Tehdy jsem si povšimla, že má rty prostě stvořené k líbání, i bez toho ohrnování.

„Vždycky se ptáš na svolení, než něco řekneš?“ Naklonila jsem hlavu.

Rozesmál se. „Věř tomu nebo ne, to mě se lidi ptají na svolení. Nicméně já nejsem ani opilý. Tohle pivo? To je jediné, cos mi dnes večer načepovala, a je plné. Nepřišel jsem, abych se tu opíjel, Auroro. Přišel jsem kvůli tobě.“

Zastavila jsem se a zírala na jeho sklenici. Mluvil pravdu. Věděla jsem to, protože jsem ho obsluhovala každý večer. Napadlo mě, že je to přesný opak Mala – luxusní oblečení, korektnost, střízlivost. Možná byl právě tím, co jsem potřebovala, abych se zbavila myšlenek na irského básníka.

Což znamenalo, že Callum byl také přesný opak mého otce.

Což znamenalo, že bych mu s ohledem na svou příčetnost měla dát alespoň šanci.

Byl pro mě takovým reparátem. Druhou šancí. Mým vykoupením.

„Takže? Věnovala bys mi jedno rande?“ žadonil. „Slibuju, že ti dokážu, jak jsem úžasně nestabilní, lehce nekompetentní, a zahrnu tě hromadou nepředvídatelnosti.“

„Fajn.“ Protočila jsem oči a zaculila se.

„Ha!“ Uhodil triumfálně do baru. „Dostala tě ta část o nestabilitě, že jo?“ Znovu se posadil a odstrčil pivo, jako kdyby konečně mohl, jako kdyby ho odpuzovalo. „Na to ženy letí,“ dodal.

Zhluboka se nadechnu a setkám se na večírku s Callumovýma očima. „Věřím, že mi o těch štětkách a pérech všechno povyprávíš,“ prohlásím, zatímco mi jeho erekce tepe mezi nohama skrze jeho kalhoty a moje šaty.

Jen pro vaši informaci: Callum tehdy večer v baru lhal. Ani ždibec jeho těla není neuspořádaný, riskantní nebo nestabilní. A co se týče jeho mateřského znaménka? Kůži má čistou jako bílý arch papíru.

Callum Brooks je atraktivní, když vám dělá dobře letní sídlo na Nantucketu, dvě děti, jak se sluší, polo trička a golfové turnaje s vytaženými bílými ponožkami. Taky má blond vlasy, běžecké tělo a je hodně vysoký. Moje kamarádka Summer ráda vtipkuje, že vypadá jako ideální kandidát pro pravicového extremistu Davida Dukea.

Zadívá se mi do očí. „Jsem sériový monogamista, je mi třicet dva a chodím s tebou téměř rok. Závazek mě neděsí, Rory. Kdyby bylo po mém, hned zítra ráno by ses ke mně nastěhovala.“

Rozepnu mu sako a uvolním kravatu, jen abych měla co dělat s rukama. Také mám Calluma ráda, ale rok je ve vztahu ještě dost krátká doba.

Trvalo ti čtyřiadvacet hodin, než ses Malovi zaslíbila navždycky, zazní hlas v mojí hlavě.

Taky jsem se teprve seznamovala s penisem a orgasmy, co si nepůsobím sama, pokračuju v tom, že svoje osmnáctileté já omlouvám.

Callum mě dovede ke stolu. Posadíme se ke skupině lidí v oblecích. Jsou z účetního oddělení a z marketingu, přežvykují první chod ze syrové ryby, hovoří o hedgeových fondech a aktuální popularitě pobřežních měst, co odvádějí lidi pryč z Hamptons. Callum nenuceně vklouzne do konverzace a drží se svojí minerálky – jako vždycky, bez kapky alkoholu. Soustředím se na svoje kolegy a snažím se hodit toho muže ve VIP zóně za hlavu.

Jak už jsem předtím řekla, není to Mal. Ale no dobře. Vyhovím té nejšílenější části svého mozku a řeknu, že to je on – a pak co? Neviděl mě. A já za ním nehodlám jít. Nejspíš je ve městě jen na pár dní. Mal je velice oddaný svojí rodině, farmě a své zemi. Věděla jsem to, když jsem ho potkala. Ten muž by se do Ameriky nikdy nepřestěhoval. Ani kvůli dívce ne.

Především ne kvůli dívce.

A rozhodně ne kvůli téhle dívce.

A pro peníze? Ty ho nezajímají. Nikdy ho nezajímaly.

Uždibuju tyčinku, kopnu do sebe dvě sklenky vína a najednou jsem pohlcena vášnivým hovorem, který se odebral od pobřežních domů k nejlepším veřejným toaletám na Manhattanu (vedle Crate & Barrel na rohu Houston Street a Broadway), když k našemu stolu ladně připluje Whitney, Rynerova asistentka (děsná potvora) a boky pohupuje jako kyvadlem. Její krátké, platinové mikádo je střižené s precizností, jež naznačuje, že její kadeřník používá pravítko. Má na sobě jakési BDSM šaty z kožených pruhů, jež jí zakrývají jen bradavky a střed těla, nic víc. Nakloní hlavu a našpulí rudé rty.

Všichni přestanou mluvit, protože Whitney umí udržet tajemství asi tak stejně, jako se já umím držet dál od sacharidů. Pro představu: chlebové tyčky a víno.

„Auroro,“ zapřede a zaparkuje pěstěnou rukou v pase.

Všichni mi říkají Rory, ale Whitney mě oslovuje Auroro. Udělala jsem tu chybu, že jsem jednou na focení jedné popové hvězdy, kterého se s Rynerem účastnila, prozradila, že svoje jméno nemám ráda. Od té chvíle jsem pro ni Aurora. Kdybych jí řekla, že jsem alergická na peníze, okamžitě by na můj bankovní účet převedla celý firemní rozpočet.

To je nápad.

„Whit.“ Hodím si do pusy poslední kousek tyčinky a ani se neobtěžuju na ni pohlédnout.

„Pan Ryner by si s tebou rád pohovořil na balkoně.“ Podívá se na mě zpod vytrhaného obočí. Whitney si s něčím, co bych přísahala, že je až orgasmická rozkoš, odkašle a významně dodá: „O samotě.“

Stáhnu lopatky k sobě, zvednu bradu, a než vyrazím směrem k terase ve VIP zóně, hodím do sebe třetí sklenku vína na kuráž. Ryner je pokaždé devadesát kilo čisté váhy nabité sexuálním obtěžováním, a to především když je opilý a sjetý. Což teď rozhodně je. Zastrčím si do kapsy u šatů ubrousek s hotelovým logem. Když se ohlédnu, vidím Whitney, jak vklouzává na moje místo a zatíná svoje rudé pařáty do Callumova ramene, zatímco po něm střelí přeslazený úsměv. Whitney by nejraději ze všeho chtěla dokázat, že je lepší než já. A to rozhodně je, pokud je kritériem nejlepší napodobenina Zoufalých manželek z vyumělkovaného předměstí.

Poslední, co zachytím, je, jak Callumovi šeptá něco důvěrného. Ten se zamračí a vrtí nesouhlasně hlavou. Ať už mu pověděla cokoliv, ten návrh se mu zřejmě nelíbí.

Projdu dvoukřídlými dveřmi a naleznu balkon docela prázdný. Je tu chladněji než v srdci mé matky. Třu si paže, proklínám se za to, že jsem nechala kabát uvnitř, vykročím k zábradlí a obdivuju výhled.

Nejenže mrzne, ale mně samotné je zima vždycky. Od narození, co já si pamatuju, nosím všude svetry a tlusté bundy. Jako kdybych měla na pokožce neustále neviditelnou vrstvu ledu.

Zvednu pohled, zamžikám na hvězdy a obdivuju jejich krásu i v tomhle počasí.

Za mnou se ozvou blížící se kroky. Něco těžkého mi dopadne na ramena. Silný vlněný kabát, stále ještě vyzařující lidské teplo. Voní mužně a draze: zemitě, borovicí, kouřem a typem kolínské, která je pro běžný prodej moc drahá. Vedle mě se tyčí stín. Položí sklenku whisky na bílé mramorové zábradlí, loket opře vedle mého, téměř se mě dotýká, ale ne zcela.

Otočím hlavu a čekám, že uvidím Rynera, avšak ocitnu se tváří v tvář… Malovi.

Mému Malovi. Nakonec to je skutečně on.

Malachy Doherty s šeříkovýma očima. S hypnotizujícím úsměvem. S dohodou, co jsem podepsala na ubrousku.

S kouskem mého srdce, jejž mi nikdy nevrátil.

Jenomže se už neusmívá. Nevypadá to, že mě rád vidí.

Pověděl mi, že pokud se ještě setkáme, vezme si mě za každou cenu. Jenže to bylo skoro před deseti lety – pod vlivem alkoholu, touhy a mládí. A možnosti.

Mal otevře ústa. „Ahoj, miláčku.“

Z jeho irského přízvuku se mi podlomí kolena a musím se zachytit zábradlí.

Padají kolem nás první sněhové vločky. Na můj nos. Do řas. Na ramena. V mém sněžícím těžítku se schyluje k bouři.

2. kapitola

Před osmi lety

Rory

Opřu se zády o náhrobní kámen svého otce, vytrhnu pár stébel trávy, hodím je do vzduchu a dívám se, jak padají na moje špinavé polobotky. Kostelní zvony odbíjejí a slunce mizí za zelenými pahorky.

„Víš, taky jsi mohl počkat. Mohl jsi na měsíc nebo dva alkoholu nechat, abych tě mohla potkat,“ mumlám a vytrhnu si z uší sluchátka. „One“ od U2 pořád tlumeně hraje, dokud na telefonu nevypnu hudební aplikaci a nehodím ho vedle sebe. „Promiň. To bylo neslušné. Jsem protivná, když jsem unavená, což… bys nejspíš věděl, kdyby ses rozhodl se mnou vůbec setkat. Bože, tati, ty fakt stojíš za prd.“

Jenže i když ta slova říkám, sama jim nevěřím. Nestál za prd. Nejspíš byl skvělý.

Bouchám hlavou o jeho náhrobek a zavřu oči.

Mrznu uprostřed léta, jako vždycky, a jsem vyčerpaná z dlouhého letu z Newarku do Dublinu. A také z pětačtyřicetiminutového dohadování s recepčním hostelu, jehož důvodem bylo, že moje rezervace se někde v kyberprostoru ztratila a oni už neměli volné pokoje. Když jsem si svoje malé zavazadlo vybalila v hotelu poblíž Temple Bar Square, osprchovala jsem se, snědla půl pytlíku zatuchlých brambůrek z minibaru a zděsila se nad obnosem, co budu muset za svoje neplánované ubytování zaplatit. Rozhodně to zhatilo můj sen, že si koupím nový fotoaparát, ještě než odejdu na univerzitu.

Potom mi zavolala máma a svým převelice diplomatickým způsobem mě informovala, že jsem pro ni mrtvá, protože jsem odjela do Irska.

„Jaký má tohle všechno smysl?“ naléhala na mě. „Za prvé, je mrtvý. Za druhé, bez něj je ti líp. To mi můžeš věřit, drahoušku.“

„To říkáš ty, mami. Nikdy jsi mi nedala možnost to zjistit.“

„Byl to líný opilec a děsný sukničkář.“

„Taky měl talent, byl vtipný a každé Vánoce a narozeniny mi posílal dárky. Věci, co byly mnohem zajímavější než tvoje dárkové karty do Sephory a krémy na podporu růstu obočí,“ zamumlala jsem.

„Tak to se omlouvám, že jsem ti chtěla pořídit nějaké hezké věci. Mohla jsi to použít, aby sis koupila lepší make-up, co by zakryl to tvoje mateřské znaménko. Je snadné být pohodový rodič, když vlastně to skutečné rodičovství neprovozuješ,“ zafuněla. „Hledáš svoji nevlastní sestru? Vsadím se, že bydlí v parádním domě. Všechny ty peníze někam jít musely.“

Tím někam měla na mysli pravděpodobně ne tobě.

Chci svou nevlastní sestru najít, ale nevím, kde začít. Upřímně, tenhle výlet jsem zrovna moc nenaplánovala. Jen jsem chtěla vidět místo, kde je táta pohřbený. A čekala jsem… co? Nějaké magické propojení s chladným kamenem za mnou? Nejspíš. Ale nikdy bych to nepřiznala nahlas.

„Ještě něco, mami?“

„Přestaň se chovat takhle, mladá dámo. Já jsem tě vychovala, jak nejlépe to šlo, zatímco on akorát propíjel tvoje dědictví.“

Zamručela jsem.

Peníze, peníze, peníze. Vždycky je to o penězích.

„Nemůžu uvěřit, že ho pohřbili poblíž kostela,“ dumala. „Doufám, že ta tráva kolem nezčerná, jako jeho srdce.“

Než zavěsila, ještě mě obdařila litanií stížností na to, jak má až příliš výrazné nové melíry, a vyrazila ze mě slib, že jí cestou zpátky koupím v duty-free obchodu karton cigaret Parliament.

A teď jsem tady, na hřbitově v centru Dublinu, a zírám na šedou veverku, která pozoruje pytlík brambůrků, co mi čouhá z batohu. Závidím jí její kožich. Zcela narovinu bych klidně zvážila mít po celém těle kožešinu, abych se chránila před neustálým chladem.

„Nejsou ani moc dobré. Kdo dává do brambůrek ocet? Je to barbarské.“ Vytáhnu sáček z batohu, vyndám jeden lupínek a hodím ho jejím směrem. Veverka vylekaně poskočí dozadu, ale potom se ke svačince opatrně vydá. Očichá brambůrku, popadne ji do maličkých tlapek a utíká k nejbližšímu stromu.

„Tam odkud jsem, se za pomáhání vrahovi zavírá do vězení,“ ozve se hlas za mnou.

S trhnutím se otočím. Pár kroků za otcovým hrobem stojí kněz – černá sutana, velký kříž, výraz, jenž říká, že my všichni hříšníci jsme zatraceni, prostě kompletní výbava. Vyskočím na nohy, popadnu tašku s telefonem a otočím se k němu čelem.

Dobře, nevypadá nějak extra nebezpečně, ale vzhledem k tomu, že jsem úplně sama v cizí zemi, jsem si dobře vědoma své zranitelnosti.

„Jen klid.“

Muž kráčí pomalými kroky po zvlněném zeleném kopečku, na němž je otec pohřben, a ruce má založené za zády. Vypadá, jako kdyby prožil obě světové války, renesanci… a Hannibalovu invazi do Itálie.

„Nemusíte se děsit. Předpokládám, že nejste příliš informována, co se týče šedých veverek a jejich skrytých motivů.“

Zastaví se za otcovým náhrobkem a prohlíží si moje znaménko na spánku. Nesnáším, když to lidé dělají – když nepokrytě zírají. Hlavně proto, že vypadá jako jizva. Ve tvaru srpku měsíce a ještě o něco bledší než můj běžný mrtvolný odstín. Máma mě odjakživa pobízí, abych s tím něco dělala. Zakryla si ho make-upem. Nebo nechala odstranit laserem.

V očích se mu něco zableskne, když moje mateřské znaménko vidí. Má nadýchané bílé vlasy a tvář zbrázděnou věkem. Oči má pod vrstvami vrásek tak malé, že ani nemohu rozpoznat jejich barvu.

„Šedé veverky ohrožují ty zrzavé a vytlačují je z jejich území. Ty zrzavé tu byly první. Ale šedé dovedou lépe řešit potíže. Jsou vynalézavé. Ty šedé taky přenášejí nemoc, která se projeví jen u zrzavých veverek.“ Sundá si brýle na čtení a čistí si je cípem sutany.

Polknu a přešlápnu z nohy na nohu. Znovu si brýle nasadí.

„Samozřejmě že šedé veverky jedí těm zrzavým jídlo a snadněji se rozmnožují. Zrzavé se pod tlakem nemnoží.“

Zírám na něj a nejsem si jistá, jestli je to zanícený ekolog, případně neumí moc komunikovat nebo je prostě totálně střelený. Proč mluví o veverkách?

Ale co je podstatnější – proč ho já poslouchám?

„Ehm, díky za informace.“ Hraju si s kroužkem v nose.

Odejdi, Rory. Vyraz opačným směrem, než ti dá přednášku o mravencích.

„Jen takové zajímavé povídání o veverkách. A možná o tom, jak někdy nevítaní hosté ovládnou území jednoduše proto, že jsou lepší než místní.“ Usměje se a nakloní hlavu. „A vy jste?“

Zmatená a přecitlivělá. „Rory.“ Odkašlu si. „Rory Jenkinsová.“

„Vy nejste odsud, Rory.“

„Z Ameriky.“ Odkopnu malý kamínek u svých nohou a najednou se cítím jako potrestané dítě, ačkoliv k tomu nemám žádný důvod. „Jsem z New Jersey.“

„To proto jste je krmila.“ Přikývne. „Mám hádat, proč jste tady, nebo máte sdílnou náladu?“

Cítím se příliš zahanbeně na to, abych mu řekla, že jsem sem před nástupem na vysokou přijela najít nějaké završení, a v podstatě jsem tak hodila do kanálu všechny peníze, co jsem za poslední dva roky našetřila prací v Applebee.

„Ani jedno.“ Hodím si batoh přes rameno. Je načase se vrátit do hotelu. Z tohohle pitomého výletu nic nevzejde. „Ale děkuju za zajímavosti o veverkách.“

Fakt to stálo za to letět přes oceán.

„Ty jsi dcera Glena O’Connella.“

Zastavím se a cítím napětí v ramenou. Celé moje tělo tuhne. Pomalu se otočím na patě.

„Jak to víte?“

„Jsi třetí potomek, co navštívil jeho hrob. Slyšel jsem, že ten poslední má být z Ameriky. Čekali jsme na tebe.“

„My?“

„Vlastně já.“

„Kde jsou ti další dva?“ Rozhlédnu se, jako kdyby se měli schovávat za náhrobky.

„Jedna dcera žije kousek autem odsud. Znám ji od malička. Pořád ještě chodí se svojí mámou každou neděli do kostela. Glen byl součástí jejího života, jak jen mohl, s ohledem na jeho… omezení.“

Přeloženo: alkoholismus. Stejně jsem jí ale záviděla.

„A ten druhý?“

„Žil na severu. V hrabství Antrim.“

„Proč ten minulý čas?“

„Před několika týdny zemřel. Leukémie, věřila bys tomu? Takový mladý hoch. S tátou se párkrát setkal, ale příliš se neznali.“

Srdce mi klesne až do žaludku. Měla jsem bratra, který zemřel, a teď už ho nikdy nepotkám ani ho nemůžu poznat. Měla jsem tady potenciální rodinu. Tenhle kluk… mohla jsem ho obejmout, poskytnout mu v jeho posledních dnech útěchu.

O svém otci nevím prakticky nic. Jen to, že v padesáti zemřel na srdeční infarkt, který nebyl ničím nečekaným vzhledem k jeho náklonnosti k rychlým autům, ženám, kouření, pití a jídlu, co ucpává cévy.

Narodil se v Tolce jako syn řezníka a učitelky a slávu mu přineslo napsání vánoční písně „Zvonky jedné krásky“, která vylétla ve všech hitparádách v Irsku, Spojeném království i Spojených státech a dala zabrat Mariah Carey i Georgi Michaelovi. Tahle písnička bylo otcovo první a poslední koketování s prací nebo čímkoliv obdobným kariéře, stačilo to ale na dům v Dublinu a celoroční rozpočet na jídlo a alkohol.

Byl to děvkař. Dostal do postele všechno, co se hýbalo. Potkal mámu v baru v Paříži, když batůžkařila s kamarády, a on se znovu snažil najít svou múzu. Jednou se spolu vyspali a on jí dal svou adresu, aby mu mohla napsat, kdyby se náhodou objevila někdy v Irsku a chtěla si užít. Když mu opravdu napsala, informovala ho o tom, že je těhotná, a on ji pozval, aby s ním přiletěla žít, to máma ale nikdy neudělala. Místo toho platil každý měsíc alimenty. Posílal taky dárky, dopisy… všechno bylo ale matkou vždycky pečlivě monitorováno. Nesnášela jsem, že náš vztah kontrolovala.

Tak jsem rebelovala. Už od mala.

V průběhu let jsem se ho snažila sama kontaktovat.

Psala jsem mu dopisy, o kterých máma nevěděla – posílala jsem mu fotky, maily, básně, co jsem v knihovně vytrhla z knih. Žadonila jsem u mámy o drobečky informací o mém záhadném dárci spermie. Nikdy se mi neozval a myslela jsem, že vím proč. Věděl, jaká je máma panovačná potvora a bál se, že pokud by zjistila, že spolu mluvíme za jejími zády, přerušila by jeho komunikaci se mnou úplně.

Táta souhlasil, že se mnou bude komunikovat jen přes mámu, a nikdy po telefonu, z respektu k ní. Jednou mi napsal, že se stydí za svůj hlas, co se z něj stalo. Psal, že komolí slova, i když není opilý, a hlas se mu neustále třese.

Bylo mi jedno, jak zní. Jen jsem ho chtěla sama slyšet.

Chtěla jsem tátu.

Ani nemusel být vyloženě dobrý.

Vážně, jakýkoliv táta by mi stačil.

Můj otec zemřel dva měsíce předtím, než jsem na střední odmaturovala. Mířila jsem do kuchyně pro sklenici vody, když měla máma ten telefonický hovor. Přilepila jsem se zády ke zdi v chodbě, aby mě nemohla vidět.

Nebyla smutná. Nebo naštvaná. Nebo zlomená. Jen popadla starý drátový telefon, zapálila si cigaretu, posadila se u jídelního stolu a hodila si vlasy za rameno.

„Tak on konečně natáhl bačkory, jo?“ Zakašlala. „Jediná smutná věc na tom je, že to musím říct Rory. Tu bolest si nezaslouží.“

Nevěděla jsem, s kým to mluví, ale chtělo se mi zvracet. Byl to můj otec a byl mou součástí – pravděpodobně tou částí, ze které nebyla zrovna moc nadšená.

Kdyby Glen chvíli počkal, mohla jsem ho potkat tváří v tvář. Teď se setkávám jen s jeho hrobem a poslouchám o jeho odkazu v podobě nemanželských potomků od kněze.

To se ti povedlo, tati.

„Otče…?“ Prohlížím si obří kříž na jeho hrudi.

„Doherty,“ doplní mě.

„Otče Doherty, říkal o mně někdy něco?“

V tom prostoru mezi otázkou a odpovědí jsem na svých ramenou pocítila tíhu celého světa, jež byla připravena mě pohřbít.

„Ano. Samozřejmě. Mluvil o tobě pořád. Byl z tebe naprosto nadšený. Vyprávěl o tvém focení. Kdykoliv se dostal z domu, ukazoval lidem tvoje fotky a říkal: ‚Tohle tady je moje dcera.‘“

Kdykoliv se dostal z domu.

Jeho situace byla tak hrozná. Máma se mu nikdy nepokusila pomoct. Proč?

„Jak to, že mě nikdy nechtěl vidět?“

Nevím, proč mě napadlo vysypat všechny tyhle otázky někomu cizímu. Nemohl mého tátu moc dobře znát. Glen zrovna do kostela pravidelně nechodil… alespoň si to nemyslím.

„Posílal ti každý měsíc peníze a miloval tě zdálky, věděl, že ti bude líp, když ho nebudeš znát.“ Otec Doherty se vyhýbá bolestné otázce. „Někteří lidé jsou slabí, ale ne nutně špatní. Bojoval s depresí a alkoholismem a nebyl ve stavu postarat se o dítě.“

Možná mě táta před sebou opravdu zachránil. Důležité je, že o mně mluvil, že? Že se o mě staral svým vlastním, nepřímým způsobem. Jo, s tím můžu pracovat. Ale nedokázala jsem setřást hlodavý pocit, že máma měla prsty v tom, že jsme se nikdy nesetkali.

V prsou se mi rozlévá hřejivý pocit. „Mohu potkat svou sestru? Víte, kde žije?“

V tuhle chvíli se chytám stébla. Slyším ve svém hlasu zoufalství a vážně se za to nemám ráda. Srovnej se. Nezanechal ti ani dopis, než zemřel.

„No, ta chudinka je taková zničená. Obávám se, že nechce být kontaktována. Ovšem…“ Poškrábe se na bradě a přemítá. „Znám někoho, kdo by ti mohl pomoct. Pojď za mnou.“

Kráčím těsně za otcem Dohertym do kostela, až do jeho potemnělé kanceláře vzadu, kde se posadí k těžkému dubovému stolu a napíše na kousek papíru adresu. Hovoří ke mně, zatímco píše.

„Můj vnuk hraje na Drury Street. Dobře tvého tátu znal. Glen ho naučil hrát na kytaru. Jsem si jistý, že Mal bude mít o Glenovi spoustu historek. Mohla by sis s ním promluvit nad pár pivy, co říkáš? Ale ať jich není moc, pokud nechceš, aby to vyprávění nabralo nečekaný, bizarní směr.“ Usměje se a postrčí mi po stole adresu spolu s padesátieurovou bankovkou.

„Díky, ale nemůžu si vzít vaše peníze.“ Popadnu adresu, strčím si ji do kapsy od manšestrových kalhot a peníze nechám na stole.

„Proč?“

„Protože mi nic nedlužíte.“ Trhnu ramenem. „A už jste toho udělal dost.“

Zvedne pohled a něha v jeho očích ve mně vyvolá přihlouplé myšlenky – jako třeba, že si přeju, aby mě adoptoval. Přeju si, aby to byl můj děda. Nic se nepodobá pocitu, že nikam nepatříte. Vznášet se bez kořenů po téhle planetě a nemít nikoho, kdo by za vás bojoval. Jo, je tu máma, ale ta má dost divný způsob, jak dávat najevo lásku.

„Avšak i ty mi prokazuj Hospodinovo milosrdenství, pokud budu živ a nezemřu.2 Samuel 20:14. Všichni si dlužíme trochu té laskavosti, Rory. Malá laskavost toho mnoho docílí.“

Zuby má stejně žluté jako střípky světla pronikajícího vysokými kostelními okny. Polknu, ale pro peníze se nenatáhnu.

„Běž už, než můj vnuk skončí. Malachy málokdy zůstává na jednom místě. Vždycky tam číhají nějaké kamarádky, které ho odtáhnou kdoví kam a dělají tam bůhví co.“

Mám celkem dobrou představu, pokud jde o tu část co. Nicméně sexuální život jeho sukničkářského vnuka není něco, o čem bych chtěla mluvit v kostele. Nebo vůbec mluvit.

„Jak poznám, kdo to je? Na Drury Street musí být určitě víc zpěváků.“

„Určitě ho poznáš.“ Přeloží peníze mezi prsty a podá mi je.

Zaváhám, ale vezmu si je. „A co když ne?“ Nakrčím obočí.

„Prostě zakřič jeho jméno. Hned všeho nechá. Malachy nikdy neodolá hezké dívce nebo sklence.“

Už teď toho Malachyho nemám ráda, ale jestli si to díky němu budu moct nějak uzavřít, můžu ignorovat fakt, že mi připadá stejný jako můj otec: samý flirt, opilec a muž, co se vyhýbá zodpovědnosti jako moru.

„Můžu si udělat pár fotek hrobu, než půjdu?“

Kývne a dívá se na mě s lítostí, takovou, co se vám vryje pod kůži a zabydlí se tam. Tím druhem lítosti, co vás definuje.

„Zvládneš to, Auroro.“

Auroro. Nikdy jsem mu svoje jméno neřekla. Jen Rory.

„Auroro?“ Pozvednu obočí.

Jeho úsměv zmizí a odkašle si. „To tvůj otec mi to pověděl, pamatuješ?“

Ano. Samozřejmě. Tak proč vypadá tak… provinile ?

Když si prohlížím otce Dohertyho, napadají mě dvě věci:

1. Oči toho muže jsou úplně hypnotické – zvláštní odstín fialové s náznaky modré, jež vás okamžitě zahřeje.

2. Jednou ho znovu potkám.

A až se to stane? Změní mi život. Navždycky.

Ramenem si razím cestu mezi ženami, jež stojí v půlkruhu kolem pouličního umělce. Drury Street je explozí barev, pachů a výjevů. Budovy z červených cihel pokryté rozmáchlými graffiti. Nachází se tam asijská večerka, co vykukuje na rohu, garáž, autobusová zastávka, malé hipsterské obchůdky. Všechno to vypadá jako fotografie a já si nedokážu pomoct a zastavuju se, fotím a zachycuju starým foťákem krásu té ulice.

Projede kolem rozmazaně autobus a zakousne se do barev jako tah štětce.

Cvak.

Dva muži v obleku, jak kráčejí kolem nápisu na zdi DO HAJZLU S KAPITALISMEM.

Cvak.

Osamělá láhev od piva leží na chodníku mezi obaly od fast foodu jako smutný opilec.

Cvak, cvak, cvak.

Když se konečně dostanu tváří v tvář tomu pouličnímu zpěvákovi, co stojí na straně chodníku s kytarovým pouzdrem otevřeným a plným bankovek a drobných, už rozumím tomu, proč mi jeho dědeček s tak neochvějnou jistotou tvrdil, že ho poznám.

Nikdy jsem neviděla někoho takového jako on.

Je krásný, to ano, ale to není to, čím upoutal mou pozornost. On doslova září.

Je to, jako kdyby byl přítomen celou svou bytostí i duší. Nasává vzduch ze všeho ve svém okolí a činí tak nemožným se na něj nepodívat. Malachy je jako stvořený pro kolosálně zlomené srdce. Všechno na něm – potrhané džíny, špinavé boty, bílé tričko a kožená bunda, co byla ošoupaná už před desítkami let – křičí potíž. Vypadá jako lamač dívčích srdcí ze sedmdesátek. Ikona. Múza Terryho Richardsona. Bruce Springsteen, než se proslavil.

Jeho hlas je jako med a zahřívací koření. Poklidně mě vhání na místo v mojí mysli, kde jsem nikdy předtím nebyla, a přitom nezní ani nijak lahodně. Je drsný, hrdelní a zastřený. Když mi někdo vrazí do ramene, aby se k němu dostal blíž, vytrhne mě to ze zasnění a já si uvědomím, co to poslouchám.

„One“ od U2.

Je to zvláštní shoda okolností. Snažím se přesvědčit se, že o nic nejde. Jsem v Irsku. U2 je pro ně národní poklad.

Když zpívá, oči má pevně zavřené. Jako kdyby neexistoval nikdo jiný než on a jeho kytara. Pokožkou mi projíždí něco hřejivého, vlna horka a já se zachvěju rozkoší.

Teplem.

Vždycky jsem měla pocit, že na lidech, co vystupují na ulici, je cosi melancholického – to, jak je ostatní míjejí a ignorují jejich hudbu, jejich umění a vášeň. Ale tady to je tenhle chlápek, co všechny ignoruje. Karty se obrátily. Dav mu zobe z ruky. Každá žena tu je očarovaná kouzlem. Je to ten typ jako Harry Styles, kterého holky chtějí dostat do postele a starší ženy zase adoptovat. Muži oscilují mezi netrpělivostí, otráveností a žárlivostí. Můžete to vidět v tom, jak podupávají nohou, dívají se na hodinky a postrkávají své ženy a přítelkyně, aby už šly.

Písnička končí, Malachy Doherty otevře oči a zírá přímo na mě, jako kdyby věděl, že tam jsem. Jako kdyby skrze zavřené oči sledoval on mě, jak se dívám na něj. Celá zmatená chci z nějakého důvodu něco udělat, cokoliv – tak hodím do jeho kytarového pouzdra bankovku, stočím pohled stranou a zároveň si se zděšením uvědomím, že jsem tam hodila tu padesátieurovku, kterou mi jeho dědeček dal. Všichni kolem šeptají a hvízdají. Myslí si, že to bylo záměrné. Cítím, jak mi rudnou tváře. Vsadím se, že si myslí, že s ním chci spát.

A chci? Nejspíš. Ale měl by to vědět? Proboha, ne.

Jenže na to, abych si vzala peníze zpátky, aniž bych vypadala jako blázen, už je příliš pozdě. A jestli si mám vybrat, zda být za magora, nebo rozhoďnožku, myslím, že beru raději to druhé.

S uzardělými tvářemi couvnu. Malachy se nakloní dopředu, popadne mě za zápěstí a zatahá mě za něj. Žilami mi projede elektrický výboj jako kousnutí hada. Zalapám po dechu.

Civím dolů na svoje boty, ale on se nahrbí a s drzým úsměškem na rtech mi pohlédne do obličeje.

„Nějaké přání, baronko Rothschildová oplývající bohatstvím?“ protáhne.

Mohu dostat svoje peníze zpátky? Potřebuju vám koupit pití, abyste mi mohl povyprávět o mém otci, pokusila jsem se k němu vyslat pohled, o němž jsem si byla jistá, že byl milý, ale dost vyšinutý.

„Nic mě nenapadá.“ Sklouznu očima stranou a hraju nenucené chování, zatímco uvnitř toužím umřít.

Má to výhodu: už nepřemýšlím o svém mrtvém otci. Aspoň něco, že.

„Copacabana!“ navrhne někdo.

„Cavan Girl!“ zakřičí další.

„Dick in a Box!“

Malachy se směje, rozhlíží se a ve chvíli, kdy jeho oči opustí mou tvář, teplo je pryč. I přesto ale jeho bujarý smích cítím, jako kdyby mi do žaludku stékal hřejivý vosk.

Narovná se. „Který usípaný Bulhar to navrhnul?“

Nějaký muž v zeleném baretu a oranžovém tvídovém saku zvedne ruku a mávne.

„Ne Bulhar, Angličan.“ Nafoukaně se ušklíbne.

„Ježíši, tak to je mnohem horší,“ opáčí kamenně Malachy a všichni kolem nás se rozchechtají ještě víc.

Využiju té příležitosti, abych dostala pulz do normálu, a směju se s nimi. Fakt sranda.

Malachy odkráčí zpět na svoje místo a urovná si kytarový popruh na rameni. Má štíhlé, ale svalnaté tělo někoho, kdo maká na poli, ale ne v posilovně. Ukáže na mě trsátkem a všichni otočí hlavou, aby viděli, na koho míří.

„Nejsem zrovna fanda do holek, co nevědí, co chtějí.“ Povytáhne tmavé, husté obočí. „Mám ale pocit, že jsi tady, abys to změnila.“

Začne hrát a možná je to proto, že se cítím malá, zranitelná a zlomená, ale dovolím si ponořit se do jeho hlasu, zavřu oči a pustím to. Napadne mě, že tahle píseň je původní, protože neznám text. A je až moc dobrá, aby to nebyla hitovka. Zpívá ji úplně jiným způsobem, než když zpíval „One“. Jako kdyby se mu každé slovo zařezávalo do masa. Rána, jizva, palčivost.

Slabost, nenávist a touha,

Mně stačila by tvoje duše pouhá,

V místnosti plné hezkých ztracených dívek a zlomených hochů na scestí,

Tam mě najdeš, ponoř mě do ledu a utop všechen ten ruch neřestí,

Chci vidět svět tvýma očima a poznat lásku,

Mám strach, že existuješ jen v mojí víře,

Protože pak by moje pohádka přišla o krásku,

A zůstane jen smutné, osamělé zvíře.

Tenhle chlap se mnou dokáže pohnout, aniž by se mě dotkl, a dotýkat se mě, i kdyby na mě ani prstem nesáhl. Jeho dědeček měl pravdu. Je s ním potíž.

Všichni jsou tak potichu, že začínám pochybovat, že je ten okamžik vůbec skutečný. Přestanu se pohupovat a otevřu oči. K mému úžasu zjistím, že na něj zírá celá ulice. Dokonce i servírky postávají ve dveřích restaurací a kaváren a obdivují jeho hlas.

A Malachy? Ten zírá na mě.

Vytáhnu fotoaparát a udělám fotku, jak zpívá.

Když dokončí píseň, lehce se ukloní a počká, až dozní potlesk a výkřiky. Zavlní na mě obočím s pousmáním, kterým mi říká, že se se mnou vyspí, což je hloupost, protože je mi osmnáct a nejsem ten typ, co skáče s kdekým do postele.

Za celý život jsem spala jen s jedním člověkem: Taylorem Kirshnerem, v posledním ročníku na střední, protože jsme spolu chvíli chodili a nechtěli jsme odejít na univerzitu jako panna a panic.

Ale věřím Malachymu. Že se to stane.

Věřím mu, protože on je ten typ chlapa. Někdo, jako musel být můj táta. Naprosto neukotvený, s povahou uragánu, ztrápený Romeo, co vám zničí postel, srdce i odhodlání, když mu to dovolíte.

Ne ze zlomyslnosti, to ne. A ne, protože by chtěl. Tenhle nepochopený, krásný a brilantní kluk, co je zatížen dary, o které nežádal, ale i tak je rozbalil. Jeho talent, kouzlo a krása jsou zbraň, která teď zrovna míří na mě.

Sleduju, jak vybírá peníze z kytarového pouzdra a strká si je do kapes. Kruh lidí kolem něj řídne, až nakonec zmizí úplně. Dvě vysokoškolačky se k němu přiblíží, zatímco si zastrkují vlasy za uši. Bezostyšně s nimi flirtuje a po očku mě pozoruje, aby se ujistil, že tam stále stojím.

Jsem tu jenom kvůli svému otci, chci si vyjasnit. Povím mu to, jakmile tohle dokončí.

Malachymu očividně nedělá problém mě nechat čekat, takže se necítím provinile, když znovu vyndám foťák a vyfotím si ho, jak si přehazuje kytaru přes rameno a políbí jednu z dívek na hřbet ruky.

„Jsem polichocen, ale víte, slíbil jsem téhle štědré, byť trochu dotěrné slečně, že ji nechám, aby mi koupila drink.“

Dám fotoaparát dolů a pozvednu na něj obočí. Zářivě se na mě usměje, zatímco obě dívky odběhnou k autobusové zastávce, smíchy lapají po dechu a navzájem po sobě plácají.

„Myslím, že ty si můžeš dovolit, abys té štědré, byť trochu dotěrné slečně koupil drink.“ Zastrčím si fotoaparát zpátky do batohu a hodím si před hlavu kapuci od bundy.

„Jenom když mi pošle kopii té fotky.“ Kývne bradou k mému batohu a líně se usměje.

„Kvůli čemu?“

Přejíždí palcem po kytarovém popruhu, když kráčí ke mně. Zastaví se ve chvíli, kdy jsme těsně u sebe. „Abych měl její adresu.“

„A kdopak je teď dotěrný?“ Založím si ruce na prsou.

„Já.“ Zazubí se a svět se skrze jeho hypnotické oči nejspíš zabarvil do dramatického odstínu fialkové. „Rozhodně já. Jsi Američanka?“

Kývnu. Zkoumavě si mě prohlíží.

Fialové oči jako u jeho dědečka. Ale něčím se liší. Jsou jasnější a mají hloubku, která vás vtáhne, když si nedáte pozor.

Otočím se a vydám se na cestu, vím, že mě bude následovat. Jde za mnou.

„Proč jsi tady?“ Zastrčí si ruce do předních kapes.

„Můžeme si někam sednout?“ Ignoruju jeho otázku a rozhlédnu se kolem.

Docela bych si dala drink a něco k jídlu. Hádám, že normální chlap by měl milion otázek, co od něj chci, ale Mal nevypadá, že by se nacházel kdekoliv poblíž spektra normálnosti. Kývne hlavou opačným směrem, a tak se otočíme. Teď následuju já jeho.

Karty se obracejí. Tenhle pouliční zpěvák je v tom dobrý.

„Máš nějaké jméno?“ zeptá se.

Snažím se s ním držet krok. Jen tak tak.

„Aurora.“

„Aurora! Princezna Aurora z…?“

„New Jersey.“ Protočím oči. A už flirtuje.

„New Jersey. Samozřejmě. Známé svým lančmítem, čížkem žlutým coby státním ptákem a Jonem Bon Jovim, ačkoliv to poslední ti nezazlívám.“

„To je mimořádně laskavé.“

„Co můžu říct? Taky jsem šlechetná duše. Aby bylo jasno, všechno, co vím o New Jersey, znám z té show Pařba v Jersey Shore. Máma je blázen do toho týpka, co by svým gelem ve vlasech naplnil bazén.“

„Pauly D.“ Přikývnu s úsměvem.

Najednou je mi vedro. Potřebuju se dostat ze svojí vojenské bundy. Možná i z mikiny. Oloupat se jako cibule. Postupně ze sebe stáhnout vrstvy oblečení.

„To je on.“ Luskne prsty. „Nicméně jsem si jistý, že ty a tvoje rodina nejste vůbec jako tihle oranžoví týpci.“

Žmoulám si nehet u palce. „Vlastně moje máma je v podstatě královna těchhle lidí. Z pětadvaceti procent falešné opálení, pětadvacet procent sprej na vlasy a čtyřicet procent dělá titěrné oblečení a odbarvené vlasy. Je superhořlavá.“

„Kde je těch zbylých deset procent?“ Ušklíbne se a hodí po mně pohledem, který nedokážu rozluštit.

„Není zrovna moc dobrá v matice,“ opáčím suše.

Malachy zakloní hlavu a směje se tak bouřlivě, že mi to vibruje žaludkem. U nás doma by kluk jako on svůj zjev nějak použil ve svůj prospěch – stal by se hercem, modelem, celebritou na sociálních sítích nebo by našel nějakou další smyšlenou profesi. Moje máma by měla okamžitě infarkt, kdyby Malachyho slyšela se smát. Směje se celou tváří, v podstatě vynalezl vrásky. Každý centimetr jeho kůže je pevně zaťatý.

„Jsem Mal,“ představí se.

Jdeme vedle sebe a nemůže mi potřást rukou, tak mi ťukne ramenem do mého a odtáhne mi tím kapuci, což víc odhalí mou tvář.

„A co ty? Hodláš rozdrtit nějaké irské stereotypy?“ zajímám se.

Mal prudce zatočí do ulice za rohem. Následuju ho.

„Obávám se, že ne. Jsem katolík, maminčin mazánek a alkoholik, ale vesměs fungující. Můj děda… vlastně technicky vzato to není můj děda. Otec Doherty je katolický kněz, ale mámin táta umřel mladý a jeho bratr, otec Doherty, se o ni začal starat, jako by byla jeho vlastní. Nicméně mě naučil dělat dušené maso, což je dodneška jediné jídlo, které umím připravit. Žiju na farmě s ohromným množstvím ovcí a všechno jsou to potvory. Dávám přednost silnému, tmavému pivu před ležákem, misionářské pozici před tou zezadu, myslím si, že George Best byl bůh, a mám za to, že hnědá omáčka vyléčí všechno až na rakovinu, včetně – avšak nejenom – kocoviny, špatně uvařeného jídla a možná i hepatitidy C.“

„Jsme… neuvěřitelně stereotypní zástupci míst, odkud pocházíme.“ Točím si piercingem v nosní dírce, ve které je. Dělám to, když jsem nervózní. Zaměstnávám ruce.

„Stereotypy existují, protože je na nich zrnko pravdy.“ Zastaví se, otočí a poklepe na střechu starého Forda v barvě zkažených zubů. „Tak pojď. Jsou místa, kam musíme jet, věci, co potřebujeme vidět, a obávám se, že budeš muset řídit.“

„Eh?“

„Copak jsi neviděla žádné pořádné romantické filmy, princezno Auroro z New Jersey? Všechna nejlepší setkání ve filmové historii, co vyústí v zamilování, přece zahrnují ženu, co někam muže veze. Když Harry potkal Sally, Zpívání v dešti, Thelma a Louise…“

„To poslední není o romantickém setkání. A Geena Davisová není muž.“ Musela jsem se rozesmát. Co si to dovoluje mě takhle rozesmávat, když ještě nejsem připravená roztát?

„Nepodstatný rozdíl.“ Hodí mi do dlaně svazek klíčů a já je instinktivně chytím. „Kočár pro slečnu, co ráda slovíčkaří, už čeká.“

Tenhle chlap je okouzlující. Ten nejhorší typ lamače srdcí – nemá dost soucitu na to, aby vám dal najevo, že je to parchant tím, že by se tak choval. Vsadím se, že všude, kam jde, za sebou zanechává cestičku z pouze napůl tlukoucích, krvácejících zlomených srdcí – jako za sebou nechávali Jeníček a Mařenka drobečky chleba, aby našli cestu zpátky domů. Jenže já věděla, kam tahle stezka vede: do záhuby.