Přeložila:

ANTONIE KRÁLOVÁ

Samantha Tonge: Zima, kdy jsme se poznali

Vydání první

Copyright © Samantha Tonge, 2020

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2548. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Winter We Met vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Antonie Králová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1920-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1921-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Samantha Tonge

Zima, kdy jsme se poznali

Všem pečovatelům, kteří tak neúnavně pracovali během letošní koronavirové pandemie. Jste hvězdy.

Zvláštní zmínku zaslouží Afton a celý personál Westoe.

1

Začalo to nedorozuměním. Sedla jsem si do špatné řady. Letuška mi řekla, že to nevadí. Let nebyl plný, a tak jsem zůstala sedět na místě u okna. Už jsme měli odstartovat.

Vracela jsem se do Anglie z jednoho z dlouhé řady letošních hračkářských veletrhů, tentokrát z Německa. Vedu obchod, který se jmenuje Pod Stromečkem. Byl konec října a měla jsem plnou hlavu trháků pro příští rok. Zívla jsem. Bylo nechutně brzy ráno.

Před odjezdem na letiště jsem si koupila malé bavorské kukačky. Teď jsem je vytáhla z příručního zavazadla a položila na sedadlo vedle sebe. Usmála jsem se při představě, jak se bude tvářit moje rázná babička, až pták hlučně vyletí z dvířek.

„Bezva vtip.“

Vzhlédla jsem k ladné postavě v červeném svetru a s očima, které se smály se mnou. Rychle jsem zastrčila hodiny zpátky a sundala si vlněnou čepici s bambulí. Příchozí nacpal svůj velký batoh a bundu do přihrádky na zavazadla nad sedadlem a nabídl se, že tam uloží i mou tašku. Pak se posadil vedle mě a zapnul si pás.

„Pardon, nepředstavil jsem se. Já jsem Nik.“

Chvíli mi trvalo, než jsem jeho přízvuk lokalizovala. Austrálie. Napřáhl ruku s dlouhými prsty.

„Jess,“ řekla jsem a nedokázala odtrhnout pohled od jeho očí, překvapená tou omračující modří – a chvěním v dlani z jeho stisku.

Podíval se na naše ruce a pobaveně zvedl obočí. Zčervenala jsem a rychle ho pustila.

„Omlouvám se. Asi ještě spím. Strávila jsem dva dny na veletrhu a mám pocit, že bych se prospala do nového roku.“

„Nápodobně. Takže Norimberk?“ zeptal se a pak jsme chvíli klábosili o ruchu na veletrhu.

„Vy teda vedete hračkářství?“ zajímal se a pozorně naslouchal mé odpovědi. Zjevně ho to zaujalo. Byla jsem nervózní z toho, jak při tom hýbal obočím. Nikdo jiný to nedělal.

Rozběhly se motory a celé letadlo se zachvělo. Nik si pročísl rukou husté vlasy protkané bílými nitkami, což bylo v jeho věku něco přes třicet neobvyklé a kontrastovalo s hladkou opálenou pokožkou. Vypadal elegantně. Mn ě bylo devětadvacet a neměla jsem jediný šedivý vlas.

„A co vy?“ zeptala jsem se.

„Moje rodina má v Sydney firmu na výrobu hraček a já jsem přijel zjistit, co dělá konkurence.“

Letadlo zatočilo na startovací dráhu. Obvykle se v tu chvíli nakloním k oknu a snažím se uvolnit.

„Létáte rád? Asi na to musíte být zvyklý, když jste až z Austrálie.“

„Miluju to. Nejradši lítám v noci, když jen kloužete vzduchem a nad hlavou vám vycházejí hvězdy… To si uvědomíte, že Země je jen obyčejná koule, jedna z mnoha ve vesmíru. Dodá vám to perspektivu.“

„To je pravda. Člověk snadno podlehne pocitu, že se svět točí kolem něj – dokud se neprobere a neuvědomí si, že jsme všichni jen malá kolečka v obrovském stroji.“

„Ale každé kolečko se počítá. A kolečka sama mají potřeby. Kolečka mají city – dokonce i ta nejmenší.“ Podíval se mi do očí a zasmáli jsme se. Znovu sklouzl pohledem na mé sevřené ruce. „Statisticky je tohle nejbezpečnější způsob cestování,“ řekl tiše.

„Pro mě je to pořád ještě zážitek. Teprve před pár lety jsem začala létat do ciziny se svým spolubydlícím Oliverem. Když jsem byla malá, nikdy jsme nebyli na dovolené v zahraničí.“

„Jestli vás to utěší, já jsem při svém prvním letu zvracel. To mi bylo sedm. Byly Velikonoce a já jsem před odletem tajně snědl velké čokoládové vajíčko. A turbulence si nepadla do noty s mým zažívacím traktem.“ Sarkasticky se usmál. „Stejně jako jeho obsah s cestující přede mnou. Chudák ženská měla bílé boty. Celé letadlo pak smrdělo.“

Nahlas jsem se zasmála a teprve pak si uvědomila, že už jsme ve vzduchu. Nik natáhl ruku, když se k nám blížila letuška s cinkajícím vozíkem s nápoji. Vůně kávy mě nabudila a oba jsme vypili po šálku bez mléka a jen s jedním cukrem. Spokojeně jsme usrkávali a pak se vrátili k Norimberku. Hovor utěšeně plynul bez trapných odmlk a hodně jsme se smáli. Už jsem o tom slyšela – že potkáte někoho, koho jako byste znali už dávno. To okamžité spojení, jako – podívala jsem se do klína – jako dva konce bezpečnostního pásu, které do sebe zacvaknou. Mám dojem, že už jsem to jednou zažila.

Na to jsem teď ovšem nechtěla myslet, proto jsem si místo snídaně koupila velkou tabulku čokolády a rozdělila se s Nikem. Pak jsme se znovu ponořili do příjemného hovoru o práci a o tom, jak firma jeho rodiny vyrábí tradiční produkty.

„Líbily se mi ty vaše dřevěné hodiny,“ řekl.

„Ty jsou pro babičku. Sbírá vyřezávané věci, a když jsem byla malá, strojila vánoční stromeček neobvyklými ozdobami. Má hrozně ráda svátky. Je nadšená čtenářka a vždycky se mnou přečetla všechny nové dětské knížky. Užily jsme si spolu spoustu příjemných prosincových sobot v knihovně.“

„Vídáte se spolu často?“

„To ano, ale už spolu nebydlíme. Před čtyřmi lety se přestěhovala do domova seniorů. Vánoce ale pořád prožívá naplno. Každý rok pořádají velký vánoční večírek. Všichni se na to připravují už od ledna, kupují ve výprodejích materiál a během roku zkoušejí ve společné kuchyni nové sváteční recepty pro raut. Také vymýšlejí náměty. Na začátku listopadu pak mají vždycky schůzi, kde si zvolí téma pro aktuální rok.“

„Proč až tak pozdě?“

„Aby to znásobilo vzrušení v čase před velkým dnem. Loni byl maškarní bál. Rok předtím Panství Downton.“

„To zní náramně. Vánoce jsou opravdu nejhezčí část roku. Já a moje rodina kvůli práci většinou nestíháme chodit na večírky – jedeme přesčasy, abychom vyřídili objednávky na hračky, u kterých nikdo nečekal, že budou tak populární. Ne že by mi to vadilo. Stojí to za to, když pak vidím, jak si s našimi hračkami děti hrají.“

Než jsem stihla odpovědět, ohlásil pilot, že budeme přistávat. Je to možné? Nik proměnil hodiny v minuty. Zapnuli jsme si pásy a zbytek čokolády jsem zastrčila do kabelky. Pevně jsem se chytila područek. Nik pobaveně protáhl obličej a já se musela smát. Zrychlený dech se mi zklidnil, když mi vyprávěl opravdu skvělý vtip, jehož pointou jsem se doslova zakuckala. Pak jsem si uvědomila, že jsme na zemi. Nik si pískal, a když jsme zastavili, podal mi ze skříňky tašku, oblékl si bundu a hodil si na záda batoh. Letušky zářily radostí, když jim děkoval za skvělý let. Vystoupili jsme z letadla do rozlehlého neosobního terminálu plného ruchu a ohlašovaných odletů. Žaludek se mi svíral, když jsem následovala Nika, který, o hlavu vyšší než všichni ostatní, vedl celý zástup.

„Jedete na další veletrh?“ zeptala jsem se, když jsme si vyzvedávali zavazadla. Ani jednomu z nás se nechtělo rozloučit. Nik byl dobrý společník.

„Ano. Zítra je v Londýně setkání výrobců. Pak si dám pár týdnů pauzu. Rodinný přítel odjel na dva měsíce za obchodem a nabídl mi svůj byt v Islingtonu.“

„To je milé. Ale pauzu? V tomhle čase?“

„Mám polehčující okolnosti,“ řekl. „A nemohl jsem si vybrat lepší zemi. Připomněla jste mi, jak moc mám rád Anglii. Opravdu jsem vás rád poznal, Jess.“

Když vyslovil mé jméno, žaludek mi udělal menší salto. Naprosto mě to zaskočilo. „Taky jsem vás ráda poznala.“ Podívala jsem se na hodinky. „Je teprve deset hodin. Co jste měl v plánu na zbytek dne?“

„Nic moc. Asi spíš nic než moc. Nejspíš zajedu do bytu a nakoupím si. A taky bych se měl dospat.“

„Co kdybychom se spolu ještě najedli? Můj žaludek volá po toustu a vajíčkách.“

Usmál se. „A já jsem si myslel, že slyším, jak mě bohové vítají v Londýně hromy blesky.“

Našli jsme si místo v jedné přeplněné letištní restauraci. Navzdory brzké hodině do sebe parta mladíků u vedlejšího stolu obracela pivo a panáky a z hlasitého hovoru jsme se dozvěděli, že letí do Amsterodamu na rozlučku se svobodou. Nik a já jsme si objednali anglickou snídani a seděli s šálkem čaje v dlaních.

„Takže v Anglii už jsi byl?“ zeptala jsem se.

„Ano. Teprve posledních pár let jezdím na veletrhy samostatně. Nastoupil jsem ve firmě hned po univerzitě a máma s tátou mě učili všechno a brali mě s sebou i na služební cesty.“ Přejel prstem po okraji šálku. „Ale taky jsem tu byl na prázdninách prohlídnout si památky. Rodiče během studií cestovali a vždycky říkali, že pro rozšíření obzorů není nic lepšího. Rádi objevovali neobvyklá místa. Projeli jsme celou zemi od Newcastlu po Bournemouth.“

„Páni. Co se ti líbilo nejvíc?“

„Stonehenge bylo dechberoucí – mělo atmosféru. A na pár dní jsme si pronajali chatu v Cotswoldsu, v malé vesnici. Vypadala jako na obrázku z bonboniéry a po zahradě se nám procházely kachny – máma se do nich zamilovala. V Manchesteru bylo plno kavárniček a krámků. Protože táta je fanoušek Beatles, museli jsme v Liverpoolu zajít do Cavern Clubu a taky jsme si udělali nádherný výlet parním vlakem po Norfolku. V hlavním městě jsme se zdrželi jenom den, takže Londýn vůbec neznám.“

„To mi připadá, že jsi z mojí země viděl víc než já. Jak se tví rodiče dostali k výrobě hraček?“

„Máma studovala umění a táta design a výrobu. Po svých prarodičích zdědil nějaké peníze – tak akorát, aby rozjel vlastní firmu. Obě naše rodiny jsou velké a naši měli spoustu neteří a synovců, se kterými si rádi hráli, a prarodiče z máminy strany často vyprávěli, jak si máma jako dítě vyráběla vlastní hračky z obalů od jídla a kousků umělé hmoty.“ Usmál se. „I mě jako kluka povzbuzovala k tvorbě z všemožných zbytků. Asi jsem to po ní zdědil.“

„Moje babička byla spíš kuchařka a z všemožných zbytků jsme měli každý týden nový recept. Její kamarádka měla zahrádku a pekly jsme různé cukroví a vymýšlely nejrůznější zeleninové omáčky na těstoviny. Naše dýňové špagety byly pojem.“ Servírka nám přinesla snídani. Podívala jsem se na tác. Malá miska pečených fazolí, smažená vajíčka, slanina, rajčata a žampiony, k tomu toust s máslem a haše. „Tohle babička miluje. Když jsem ještě chodila do školy, dělala mi to každý pátek k snídani. Nic se nevyrovná tomu, když tě probudí vůně slaniny.“

„A jak ty ses dostala k téhle práci?“ zeptal se a nabídl mi slánku.

„Angela, vedoucí obchodu, kde pracuju – jmenuje se Pod Stromečkem – byla spolužačka mojí mámy. Proto se znala s babičkou a doslechla se, že nevím, kam jít po škole. Řekla mi, že jsou horší kariéry než pracovat v obchodě a že mi nemůže zaplatit moc, ale zeptala se, jestli mám zájem pracovat v krámku s hračkami, který zakládá.“ Pokrčila jsem rameny. „Angela mi dala budoucnost, smysl života a já jsem jí byla vděčná a tvrdě pracovala, abych jí dokázala, že si její důvěru zasloužím.“ Odmlčela jsem se a strčila si do pusy poslední sousto. „Co se snídá v Austrálii?“

„Když mám čas, dávám si něco takového jako teď. Nebo misku cereálií.“ Zavřel oči a slastně vzdychl, než je zase otevřel. „Ani jsem netušil, jaký mám hlad. Díky za ten nápad, Jess. Cítím se jako nový člověk. Tedy… skoro. Nohy mám pořád rozlámané od sedadla před sebou.“

„Při svéí výšce s tímhle problém nemám.“ Ukrojila jsem si kousek vajíčka a žloutek vystříkl na tác. „I když v porovnání s babičkou jsem vlastně obr. Ta teď neměří ani metr a půl.“

„Moje babička se taky na konci života scvrkla.“

„Ach, to je mi líto, že už není mezi námi.“

„Byl to šok, když odešla – přestože se to nějakou dobu čekalo.“ Na chvíli přestal jíst a ztlumil hlas. „Ke konci už mě někdy nepoznávala, ale občas na mě mrkla nebo udělala obličej a zasmáli jsme se.“ Zacukaly mu koutky. „Ale ona vždycky dělala vtípky. Děda byl upjatý a považoval za důležité naučit mě věci jako rybaření a vázání uzlů. S babičkou jsme ruku v ruce tancovali po kuchyni při jejích oblíbených lidovkách. Děda vždycky říkal, že pokud ji přežije, půjde brzy za ní.“ Napíchl si na vidličku žampion a zkřivil ústa. „Ježíš, pardon, mám po ránu nějakou melancholickou.“

Neomlouvej se, tvoje otevřenost je osvěžující.

„Ty jsi s prarodiči vycházela dobře?“ zeptal se.

„Děda umřel, ještě než jsem se narodila. Přejel ho zloděj v ukradeném autě. Ale babička mě víceméně vychovala. Nevím, jak bych to bez ní zvládala.“

Nik přikývl. „Rád jsem poslouchal jejich příběhy z mládí, a kdykoli jsem přišel s nějakým problémem, pověděli mi, jak ho řešili oni.“ Otřel si ústa papírovým ubrouskem. Naznačila jsem mu, že mu v koutku zůstal kousek žloutku. Usmál se a utřel si inkriminované místo, načež se spokojeným zafuněním odstrčil tác. „Teď se nehnu.“

Podívala jsem se na hodinky a zaúpěla. „Naprosto to chápu, ale já musím do práce. Je skoro dvanáct a slíbila jsem, že jim odpoledne pomůžu. Musím jít.“

„Je obchod v centru?“

„Ani náhodou – nesnesla bych každodenní dojíždění. Bydlím ve městě Amblemarsh a Pod Stromečkem je ve vedlejší vsi jménem Springhaye, kde je i domov, co bydlí babička.“

„To zní dokonale staroanglicky – představuju si louky plné pestrých kytek.“

„Teče tam řeka, po ní plují čluny. Vesnice je celkem malebná. Mají výtečnou hospodu a unikátní obchůdky. Je tam knihkupectví, kde se prodávají i umělecké předměty, a taky obchod, kde mají výhradně ručně vyráběné deštníky.“

„Ne!“

Usmála jsem se. „Je tam obchod s vyšívacími potřebami, kde najdeš snad všechno, nač si vzpomeneš, a hned vedle na rohu cukrárna, kde se podávají ty nejlepší dortíky. Vedle našeho hračkářství je obchod pro fotografy, který se jmenuje Úsměv, prosím. Majitel, pan Wilson, samozřejmě prodává i vybavení pro digitální fotografii, ale nerad a v hloubi duše je to člověk ze staré školy a má na skladě velký výběr aparátů na film – některé z nich by se daly označit za starožitné kousky. Je to rodinný obchod, tak jako ten váš, vedený už asi třetí generací a pořád nabízí vyvolávání filmů.“

Nik se napřímil. „V celém Sydney vím o jediném obchodu, kde vyvolávají filmy.“ Sáhl do batohu a vytáhl mohotný starý fotoaparát. „Já sám rád fotím a mám doma i temnou komoru – jasně, jsem staromilec. Nic není tak vzrušující jako vyvolávat své negativy.“

„To by se ti líbila sbírka pana Wilsona – a on by se ti s ní ještě radši pochlubil. Všichni teď fotí telefonem, takže jeho obchod je povětšinou prázdný a jediní mladí zákazníci jsou studenti fotografie.“ Odmlčela jsem se. „Můžeš mě doprovodit do práce. Springhaye je odtud asi čtyřicet minut vlakem a zpátky do Londýna to nezabere víc než půl hodiny. Staví na King’s Cross, odkud to není daleko do Islingtonu. Můžeš se přijít podívat k nám Pod Stromeček. Můj kolega Seb to v obchodě určitě zvládne, než si spolu vypijeme kafe. Ale je mi jasné, že jsi asi unavený, takže jsi samozřejmě vítaný i kdykoli jindy.“

„Rád pojedu, jestli ti to nebude vadit. Snídaně mi dodala energii a nemám žádný jiný plán.“ Usmál se. „Díky, Jess.“

2

Otočila jsem se, když zazvonil zvonek. Nik táhl dovnitř svůj kufr. Polední špička právě skončila a v obchodě bylo jen pár zákazníků. Za ním dopadaly dovnitř paprsky zimního slunce.

„Vítej Pod Stromečkem,“ rozzářila jsem se.

Nik si odložil ruksak.

„Byl pan Wilson tak potěšený tvou návštěvou, jak jsem čekala?“

Nik tiše hvízdl. „Jaký krásný obchod – je to opravdový gentleman. Nechal mě prohlédnout si všechny staré fotoaparáty a chtěl se podívat na ten můj. Nikdy jsem neviděl takový sortiment klasického vybavení. Prohlížením objektivů bych klidně strávil několik hodin a má nádherný přístroj v těle z chromu a kůže s opravdu zajímavými objektivy. A vůbec není předražený. Dosud jsem ho viděl jenom v katalogu a mám silné pokušení si ho koupit. Právě ho dostal a já po Pentaxu toužím už léta.“

„Máš šťastný den.“

Nik se rozhlédl.

„To je čtenářský koutek, o kterém jsem vyprávěla.“ Cítila jsem hrdost, když jsem ukázala přímo před sebe, za pokladnu, do koutku s červeným kobercem a polštáři na podlaze kolem otevřených obrázkových knížek. Nic mi nedělalo větší radost než pohled na děti sedící tam za temných zimních odpolední. Kolem červeného koberce stály dřevěné police s knihami pro starší děti. Uprostřed hlavní místnosti obchodu se nacházel stolek s drobnými hračkami, které si děti mohly koupit za kapesné. Kolem stěn se nacházely regály s deskovými hrami, plyšáky, kostkami, panenkami a kreslicími potřebami – a také oddělení věnované notoricky známým značkám z televizních seriálů. Podlaha byla z bukového lamina a stěny magnoliové. Strop byl vymalovaný nebeskou modří s bílými obláčky a žlutými slunečními paprsky zářícími z pravého předního rohu, nade dveřmi.

„Tohle se mi líbí,“ ukázal Nik do protějšího rohu, kde byl na zdi vymalovaný vánoční stromek s ozdobami a vílou na špičce.

„V policích pod nejspodnějšími větvemi vždycky vystavujeme naši hračku týdne. Teď zrovna je to souprava na výrobu vlastního domečku pro brouky.“

„Máte to tu opravdu útulné.“

„Klidně řekni malé,“ usmála jsem se.

„Tak jsem to nemyslel, Jess. Chtěl jsem říct… že je vidět, že tohle místo má duši. Některé obchody, které jsem navštívil, byly sterilní, s personálem v nemačkavých uniformách a plastovými regály plnými zboží z velkoprodukce.“

„Takhle uhlazené to tady nikdy nebude.“

Přimhouřil oči a mně se zachtělo prohodit další vtip.

„Nejlepší hračkářství je to, kde se člověk cítí jako doma,“ řekl.

„Jessie! Konečně máme čas si v klidu popovídat. Jak bylo v Norimberku? Ochutnala jsi bavorskou klobásu?“

Usmála jsem se na svého asistenta. Oči mu pobaveně blikaly.

„Ne, ale jablečný štrúdl byl vynikající. Tohle je Nik. Jeho rodina vlastní výrobnu hraček a taky byl v Norimberku. Niku, tohle je můj asistent Seb.“

„Promiňte, myslel jsem, že jste zákazník,“ napřáhl Seb ruku a pod těsným rukávem se mu nadouval biceps.

Nik si s ním srdečně potřásl pravicí. „Těší mě.“

„Co kdybych uvařil tři kafe, Jess, a tys mi pověděla o výletě?“

Souhlasila jsem. Nik se šel podívat do čítárny a cestou zvedl shozený kyblíček. Seb přistoupil blíž.

„Takže se ti tam líbilo? To jsem rád. Zasloužíš si to.“ Trhl hlavou směrem k Nikovi. „Jak? Kdy? Kde?“

„Letěli jsme stejným letadlem. Dneska ráno. Nad Severním mořem.“

„Je fajn slyšet něco jinýho než obvyklý online, včera pozdě v noci po pár drinkách a Tinder.“

„To bylo jenom jednou a naučilo mě to nikdy víc nevěřit profilové fotce.“

„To je diskriminace, Jess. Před každým, kdo si v osmdesáti smluví rande, je třeba smeknout.“ Podíval se na Nika. „Tentokrát zjevně nemáš nic proti bílým vlasům.“

„Tohle je práce. Nic víc.“

„Vážně? Řekl bych, že…“

„To kafe, prosím, Sebe. A nenuť mě použít šéfovský tón,“ snažila jsem se udržet vážnou tvář.

Seb přibyl do týmu před pěti lety, zatímco já prodávám hračky od osmnácti. Dokonce jsem vymyslela i jméno obchodu, které mělo znamenat, že u nás jsou Vánoce po celý rok. Neexistovala hračka, kterou bych nechtěla prodávat – všechny mají své místo v dětském životě, bez ohledu na to, jestli mají něco naučit, nebo sloužit jen pro zábavu. Jako dítě jsem nedostávala mnoho dárků. Práce tady mi to svým způsobem vynahrazovala.

Když jsme seděli v kamrlíku pro personál, pověděla jsem Nikovi víc o své práci. Když se nečekaně objevili zákazníci, Seb se nabídl, že se postará o obchod.

„Angela je skvělá,“ potvrdila jsem. „Poslední rok a půl pracuje na otevření dalšího obchodu a větší odpovědnost předává mně.“

„To je skvělé.“

„To je a jsem vážně ráda, že jsem dostala šanci se předvést…“

„Cítím tam nějaké ale.“

Dopila jsem kávu. „To je blbost.“

Naklonil se dopředu a vyzývavě zvedl obočí.

„Tohle byl můj první veletrh. Angela se mnou byla první den – pak odjela do Mnichova na návštěvu k přátelům. Vrátí se po víkendu. Musím se přiznat – byla jsem naprosto ztracená.“

„Ale nebylo to vzrušující vystoupit ze své bubliny? Moje rodina zabředla do rutiny, a proto jsem teď tady. Potřebujeme nabudit. Možná mám nápad, jak na to, ale k tomu si potřebuju udělat průzkum a cítím se nažhavenější než za celá léta.“

„To je pravda. Nemůžu popřít nadšení z pátrání, jakým směrem se ubírat příští rok, a z možnosti účastnit se seminářů o vývoji trhu. Ze psaní poznámek mi skoro upadla ruka. A hovory s jinými obchodníky byly tak přirozené.“ Pořád mi nedalo spát, jak jsem posledních pár dní strávila mezi špičkami v oboru a přitom mě brali vážně. „Ale bojím se, abych Angelu nezklamala. Už jenom ta velikost veletrhu s tisícovkami výrobků a návštěvníků, a to mám dojem, že jsem zdaleka neviděla všechno z technických hraček, ani…“

„Ani já. Ale nikdo z nás není superhrdina a děláme jen to, co zmůžeme.“

„Přesně takhle by to řekla babička.“

„Ta moje taky. Byla skvělou vrbou, když jsem nechtěl přidělávat starosti rodičům. Věděl jsem, že mě má ráda, ale odstup jedné generace, který rodiče nemají, jí dával možnost nahlížet na věci z té správné perspektivy.“

„Chápu, jak to myslíš. I když mě babička vychovávala od mých devíti let a jsme si velmi blízké, vždycky jsem věděla, že se dokáže na mé problémy podívat s nadhledem a nabídnout logické řešení.“

„Líbí se jí v domově?“

„Willow Court je skvělý. Vrchní sestra Lynn bere obyvatele jako svou rodinu a dělá to nejlepší, aby se každý cítil co nejšťastněji, ať už se potýká s demencí nebo s imobilitou. Nevím, kde bere tu energii, ale každý rok pomáhá organizovat vánoční večírek. Pro babičku i ostatní to strašně moc znamená. Lynn dbá na to, aby každý měl svoji roli, a všichni si o večírku povídají ještě dlouho po Novém roce.“

„Má tam dobré přátele?“ zeptal se a nabídl si třetí sušenku.

„Ale ano. Nejvíc se kamarádí s rozpustilou Pan. A pak je tam Alf, to je takový milý raubíř. A Nancy je pořád tak veselá, i když nedávno skončila na vozíku.“

„Zní to jako milé místo.“

„Půjdu za ní zítra po práci. Můžeš jít se mnou,“ dodala jsem rozverně.

Ve dveřích se objevila Sebova hlava. „Nerad ruším, ale máme trochu frmol – vypadá to, jako by si celé Springhaye řeklo, že Vánoce jsou za dva dny a ne za dva měsíce. A máš telefon, Jessie.“

Nik se podíval na hodinky, vstal a věnoval mi omluvný pohled. „Promiň, Jess, nechci tě zdržovat.“

„Vůbec nezdržuješ. Dneska mám volno, ale měla bych pomoct. Neplacená práce – vystoupit ze své komfortní zóny má svoje výhody.“

Oba jsme se zasmáli, než jsem se rozběhla k telefonu na pultu.

„Hned budu hotová,“ otočila jsem se k Nikovi, který si nasazoval batoh a bral kufr na kolečkách. Přiložila jsem sluchátko k uchu. Překvapilo mě, že slyším babičku, pak jsem si uvědomila, že jsem na mobilu zapomněla vypnout režim letadlo, takže mi musí volat do krámu. Zněla udýchaně. S bušícím srdcem jsem zvedla zrak od podlahy. Rychle jsem ukončila hovor a zadívala se na Nikovu vizitku na pultu.

3

Babička mi do telefonu přečetla e-mail, který jí přišel večer. Když Oliver viděl, jak se tvářím, trval na tom, že mě druhého dne na návštěvu doprovodí. A Buddy taky – pro něj slova Willow Court znamenala nespočet drbání a psích pamlsků.

Jakmile jsem vešla dovnitř, uvítaly mě babiččiny přimhouřené oči. Spěchala jsem ji obejmout. Nikdy si nezvyknu na to, že už jsem vyšší než ona.

„Que sera, sera,“ vzdychla rezignovaně. V ruce svírala kapesník, ale oči měla suché. Nevzpomínám si, že bych ji vůbec někdy viděla brečet. Strnule se usadila do hnědého křesla, které ozdobila barevným přehozem. Já jsem si sedla na postel. Oliver ji políbil na tvář a posadil se vedle mě. Za normálních okolností po jeho puse vždycky zrůžověla. Třebaže nad ní Oliver často vyhrával v kartách, vždycky říkala, jaký je to okouzlující mladík, s atletickou postavou, krátkým sestřihem a pozorným chováním.

Anebo mi s potutelným úsměvem potichu zašeptala, že je to ten „správný týpek“, načež jsem jí vždycky připomněla, že by neměla používat výrazivo z show Love Island. Musela jsem s ní nicméně souhlasit a často se ptala sama sebe, jestli je normální pokukovat po svém spolubydlícím – svém kamarádovi – když vyleze ze sprchy jen s osuškou kolem pasu. Usoudila jsem, že ano. Nic to neznamená. I Seb se mi líbil, a přesto to neznamenalo, že bych po něm bláznila.

Babiččin pokoj byl útulně zařízený, s plovoucí podlahou v teplém odstínu a květinovými záclonami. Na okenním parapetu stály fotografie, na kterých jsem byla já a babiččin poslední pes Buster, a vedle nich štos knížek – babička byla nesmírně vděčná za pojízdnou knihovnu. Ve vycíděné koupelně pořád schraňovala zbytky mýdla, z nichž lisovala nové kostky.

„Ale proč… jak to?“ vrtěla jsem hlavou a sundávala si čepici a šálu. Venku mraky zakryly slunce. „Nemůžu tomu uvěřit – Willow Court… se zavírá?“

„To vám ani nedokázali sdělit datum a říct vám to osobně v přítomnosti někoho z rodiny?“ kroutil hlavou Oliver. „Ale nebojte se, Alice, nějak to vyřešíme.“

Babička drbala labradora Buddyho, jehož světlé kudrliny byly podle Olivera stejné jako moje. Pes měl hlavu opřenou o její kolena a vrásky na babiččině čele jako by se pod milujícím pohledem hnědých psích očí vyhladily.

„Lynn nechtěla, abychom si dělali starosti,“ řekla nakonec. „Ale už od léta se proslýchá o finančních problémech. Pro ni je to taky těžké, přijde o práci. Možná si to nechtěla připustit. Poslední dobou se prý těžkosti prohloubily a majitelé jsou v tísni. Některé zařízení je už nejspíš přestárlé a oni nemají peníze na nezbytnou rekonstrukci. Dostali nabídku od hotelu, po které chňapli. Za pár měsíců se z tohohle okna bude koukat nějaký uhlazený kravaťák.“

Vyhlédla z okna, které poslední dobou vypadalo permanentně špinavé. Zadívala se na řeku, právě když začalo pršet. Na březích rostla vysoká tráva, v létě posetá barevným kvítím. Willow Court byla atraktivní nemovitost – stavba z červených cihel, původně statek, a všechny pokoje se nacházely v přízemí. Domov byl registrován jednak jako byty s pečovatelskou službou, jednak jako domov pro seniory s ošetřujícím personálem. Někteří obyvatelé si ubytování platili sami, jiným přispíval stát v závislosti na jejich finanční situaci. Nemajetná babička měla štěstí, že tu dostala místo. Po vodě klouzala loď s barevnými květináči a pak zmizela za rozložitou smuteční vrbou. Babička často mávala na výletníky. Jednou jí jeden z nich odpověděl neslušným gestem. Když mu gesto oplatila, ztratil rovnováhu. Obě jsme se pak nasmály, když mi babička vyprávěla, jak sletěl do vody.

Dalo hodně práce ji naštvat. Alespoň dříve. Bylo těžké pozorovat změnu. Když jste školák a dostáváte vyhubováno za to, že jste nesnědli zeleninu, těžko si představíte, že jednoho dne se role v hovoru obrátí.

„Můžu si ještě přečíst ten mail?“ zeptala jsem se a vzala jí telefon. „Takhle to přece nejde. Měli mě aspoň dát do kopie.“

„Lynn zuřila,“ řekla babička bezbarvě. „Připustila, že pro tuto situaci nejsou žádná pravidla, ale stačí používat zdravý rozum, aby člověku došlo, že má informovat příbuzné.“

Rychle jsem přelétla text. „Správně. Takže sociálka, protože ti platila bydlení tady, ti teď musí najít jiné místo. Dostaneme seznam domovů, abychom si je mohli prohlédnout a vyjádřit naše preference, přestože nám nemohou dát žádnou záruku – a nesmí to stát víc než Willow Court. Bla bla bla… Bude vyšetřeno vaše fyzické a duševní zdraví…“ Vzhlédla jsem. „Samozřejmě budu u všeho s tebou – u všech schůzek a návštěv – to se rozumí samo sebou.“

„Jsi hodná holka,“ zamručela.

Oliver si vzal telefon a také si to přečetl. „Měli bychom zavolat na tu asistenční linku.“ Klepl na odkaz. „Na webu se píše, že se stává zřídka, aby domov skončil takhle narychlo, ale…“ Pokrčil rameny. „Stává se to.“

„No co už. Pojďme dolů do jídelny. Cítila jsem rybu.“ Odložila jsem kabát na postel vedle Oliverova a vstala.

„Nemám hlad,“ zamumlala babička. „Dneska ráno jsem si sotva všimla, že nám snídani přinesli pozdě. Ale vím, co řekneš, holčičko, že trable se s prázdným žaludkem snášejí hůř. Je to tak, Buddy, ty můj fešáku?“

Haf.

„Budu vám vyprávět o velice milém člověku, se kterým jsem se seznámila včera v letadle. Je ze Sydney.“

Oliver se na mě úkosem podíval. „O tom Nikovi, o kterém jsi včera večer nedokázala přestat mluvit?“

Cítila jsem, jak mi rudnou uši.

„To zní zajímavě,“ řekla babička a viditelně ožila. „Víš, že ráda koukám na Sousedy. Doufám, že nám budeš líčit surfování a grilovačky na pláži.“ Zvedla se z křesla, mávnutím ruky odmítla Oliverovu pomoc a opřela se o opěradlo. „Teď už to dává smysl. Jídelní stoly jsou celé poškrábané a nohy se jim viklají víc než mně. Minulý rok Lynn říkala, že dostaneme nové, ale místo toho přišly jen nové ubrusy, které ty stoly omladily asi tak, jako byste mě navlíkli do krátkého trička a minisukně. Na jaře pak přestal chodit trenér na cvičení vsedě a skončily i obtýdenní lekce malování.“

„To je škoda. Nikdy ti nepřišel nahý model.“

Babička se suše zasmála. „To je taky pravda. Nenapadá mě nic, co by mě víc vyrušilo od večeře. Víš, když jsem se sem nastěhovala, nemohla jsem si zvyknout na ruch okolo – neustálý hovor a lidi courající sem a tam, písničková setkání a večery s bingem… Jasně, ošetřující personál umí zacházet s cévkami a zdvihacími zařízeními, ale ten kravál mi vlezl pod kůži jako neustále puštěné rádio… Ovšem poslední dobou tu někdy bývá větší ticho než v márnici.“ Rozzlobeně si zastrčila kapesník do rukávu. „Když jsem opouštěla svůj domov v Cressmead Tower, naše skvělé sousedy, cítila jsem se příšerně vykořeněná. Ale překonala jsem to a překonám i tohle. A… na letošní vánoční besídku budeme muset vymyslet opravdu speciální téma, když je to poslední ve Willow Courtu.“

„Pomůžeme ti udělat tu nejlepší ze všech,“ nadchl se Oliver.

„Nancy a ostatní už plánují, jaké jídlo na oslavu připraví. Ještě v lednu ve výprodeji jsme já, Pan a další nakoupili hromadu levných věcí jako pozlátka a fólie na výrobu ozdob a cukroví. Alf, který v důchodu chodil na kurs kaligrafie, napsal pozvánky, do kterých jen doplníme jména. Datum oslavy zatím nechává prázdné, dokud nebude na sto procent potvrzené. Vypadají opravdu profesionálně. Je to poklad, věnuje nám spoustu času.“

Babička si nazula pohodlné tenisky. Připlatila si za ty s růžovo-zlatými proužky se slovy, že když už je má nosit, chce se v nich cítit víc jako Kim Kardashian než Paula Radcliffová. Objala jsem ji kolem ramen. Babička se mě chytila za zápěstí a vyšli jsme do chodby, Oliver za námi s Buddym. Jak obloha temněla, světla se automaticky rozsvěcovala. Na poledne panovalo neobvyklé ticho, žádné cinkání příborů a štěbetání. Prošli jsme kolem recepce do jídelny s pryskyřníkovými stěnami a borovicovou podlahou. Zařízení vypadalo poslední rok ošuntěle. Několik obyvatel sedělo u stolů. Protože byl Buddy vychovaný, Lynn ho jako vždycky pustila dovnitř.

„Losos s holandskou omáčkou,“ začichala jsem. „Jako dezert to vypadá na crème brûlée.“

„Včera jsme vařili jablka a pudink – to měla ráda tvoje máma,“ vydechla teskně babička. To jsem nevěděla.

„Ahoj, Alice, drahoušku!“ zvolala Pan. Navzdory ročnímu období měla na hlavě široký duhový klobouk. Podél tváří jí visely velké zlaté kroužky. Dlouhými červenými nehty nás zvala dál. „Jess! Olivere! Jak ráda vás zase vidím! Už jsou to věky.“

Všichni tři jsme se na sebe podívali, ale neřekli jsme nic. Pan možná vypadala efektně, ale nebyla pokaždé v dobrém rozmaru – poslední dobou měla hodně starostí.

Když jsme přišli blíž, vstala. Nejdřív podrbala Buddyho a pak jsme se všichni objali.

„Dostala jsi dneska ten mail?“ zeptala se babička. Posadili jsme se k obdélníkovému stolu.

„Jaký mail?“

Babička se naklonila přes stůl. „O tom, že to tady zavírají.“

Úsměv na Panině tváři zvadl. „Jo. Zapomněla jsem na to – aspoň jedna věc je na tom dobrá. Klukům jsem o tom ještě neřekla. Pořád do mě hučí, ať se přestěhuju k nim… že je to nebude obtěžovat. Myslela jsem, že tu vydržím aspoň do jara. Takhle to budu muset zařídit jinak.“

Babička ji vzala za ruku. „Jednu věc mě věk naučil – nikdy nevíš, co na tebe číhá. Možná že na poslední chvíli přijdou se záchranným plánem a my se vůbec nebudeme muset stěhovat.“

„O tom srdečně pochybuju,“ pronesl ostrý hlas. Pomalu k nám přicházela Glenda, v lodičkách a elegantních naškrobených kalhotách, jako by právě přišla z jednání správní rady, přestože jí táhlo na osmdesátku. Mírně kulhala a trochu se hrbila. Možná opustila svou štědře placenou práci plnou cestování, ale rozhodně nedala sbohem své vizáži. Její bezchybný make-up a sladěné oblečení byly obdivuhodné – všechno nejlepší značky, jak jinak. Pořád jí padly kostýmy a šaty, které nosila do práce. Glenda byla sebevědomá žena. V tomto směru mi připomínala babičku, i když jinak nemohly být odlišnější.

„Vzala jsem si Lynn stranou a chtěla znát podrobnosti. Říkala, že není fér zveřejňovat neurčité informace. Na to já, že není fér udržovat nás v nejistotě – zvláště vůči samoplátcům nebo těm, kdo nemají rodinu a musí sami nést břemeno hledání nového domova.“ Její úzké oči zasvítily, jako by se rozzářily tajnou informací. „Dohoda s hotelem je ujednána a majitelé se chtějí pustit do práce co nejdřív.“ Glenda si mnula bok. „Vypadá to, že nás odsud vyhodí v půlce prosince.“

„To si snad dělají srandu,“ polkl Oliver. „Kolik nám zbývá? Šest týdnů?“

„Jaká škoda,“ vzdychla Glenda hlasem, který vyjadřoval přesný opak, „že budeme muset zrušit vánoční večírek.“

4

Zírala jsem na Nikovu vizitku a prst se mi vznášel nad telefonem.

„Nevím, jestli mu mám zavolat,“ řekla jsem nahlas. „Cítím se trochu trapně, že jsem se s ním nestihla rozloučit, než odešel z krámu.“

Seděli jsme s Oliverem na gauči v našem bytě a dívali se v televizi na závěrečné titulky. Na podlaze mezi našima nohama chrněl Buddy. Po perném dni v práci jsem se ráda převlékla do pyžama a cpala se čínou. Byl týden před začátkem listopadu a vánoční horečka už začala. Angela na mě hodila objednávku letošního vánočního sortimentu a posledních několik měsíců prožívám bezesné noci, zda jsem zvolila to správné zboží. Ale řídila jsem se svým instinktem a teď jsem byla napjatá, jestli si zákazníci budou kupovat zboží, které jsem vybrala. Seb byl úžasný, chodil ke mně a u večeře jsme probírali možnosti.

Oliver cestou z práce vyzvedl jídlo. Bylo skoro jedenáct. Babičce by se nelíbilo, kdyby věděla, jak pozdě jíme. Ale byl pátek večer, přestože jsme oba museli být zítra ráno v práci.

„Promiň, neposlouchal jsem tě,“ omlouval se Oliver. „Soustředil jsem se na poslední díl poslední řady seriálu, co jsme tak napjatě sledovali. Líbil se ti konec?“

„Hm… jo… nebylo to zlý…“ Zachumlala jsem se do deky. Oliver jako by nevnímal chlad a každý večer se mi smál, jak se tisknu k láhvi horké vody, i když topení běží.

„Nekecej, Jess! Hraješ si s telefonem, sotva jsi dochroupala poslední sušenku. Možná i Buddy bude víc vědět, o čem to bylo.“ Vstal a přešel k oknu. Bydleli jsme v prvním patře a směrem na západ, což znamenalo úchvatné západy slunce za teplejších měsíců. Oliver zatáhl kaštanové závěsy. Ladily s gaučem a plovoucí podlahou v dekoru dubu. Stěny byly krémově bílé. Konferenční stolek skleněný. Práce v obchodě hýřícím barvami mě přiměla ke střídmosti při zařizování vlastního bytu.

Domácí nás nechal zařídit si byt po svém. Knihovna nalevo byla plná Oliverových thrillerů. Já jsem tam měla svého Buddhu a ornament ve tvaru lotosového květu. Na konferenční stolek jsem postavila vonnou svíčku. Teď hořela a voněla po kukuřičných plackách se sýrem. Oliver mi ji koupil jako žert, takže jsem ho teď na oplátku trápila její vysoce krémovou vůní. Na stěnu jsme si pověsili reprodukci akvarelu místního umělce, který maloval krajinky s řekou. Potok vedl přímo skrz Amblemarsh a Springhaye.

„Nedokážu se soustředit, a to jsem se na to tak těšila.“

„Připomínáš mi moje rodiče,“ řekl s předstíranou srdečností. „Společný čas vždycky rušily jejich telefony a výmluvy to je z práce.“

Hodila jsem mobil na polštářek vedle sebe a vstala. Položila jsem mu ruce na ramena a dívala se mu do očí.

„Fajn. Máš mou plnou pozornost.“

Chvíli se na mě díval a uvolnil se.

„Pozdě,“ řekl po chvíli s pocitem převahy. „Už to skončilo.“ Zamířil do kuchyňského koutu a dal vařit vodu.

Šla jsem za ním. „Nemrač se,“ šťouchla jsem ho do žeber.

„Nech toho,“ zabručel a sáhl po sáčcích čaje.

Bylo na něm vidět, že se drží jen tak tak, a tak jsem ho ještě jednou šťouchla. Zařval, otočil se a zaťal prsty do vzduchu. Utekla jsem k oknu a schovala se za závěs. Buddy vyštěkl a na laminátové podlaze zaškrábaly drápky.

„Už můžu ven?“ pípla jsem a nedokázala zakrýt smích. „Proč mi nechceš říct, jak ten seriál skončil? Za to si můžeš vzít nějaký čokoládový sušenky, co jsem napekla.“

„Ty už jsem si stejně vzal.“

Škvírou mezi závěsy se protlačil zvědavý čumák a očichával mé pyžamo. Podrbala jsem Buddyho za uchem a vylezla z úkrytu. Oliver už zase seděl na gauči a před ním stály dva hrnky čaje a otevřená plastová krabička na jídlo. Svezla jsem se vedle něj na gauč. Když jsem se znovu zachumlala do deky, naše ramena se o sebe příjemně otřela.

„Jsi surovec, Olivere Harte.“

„A ty jsi poseroutka, Jess Jaggerová – i když zároveň skvělá pekařka.“ Podal mi krabičku a já jsem si vzala jednu sušenku. Pak další. Seděli jsme a ukusovali.

„Byli tví rodiče opravdu tak hrozní?“

„Vídali jsme se strašně málo. A i když slíbili rodinný večer, nikdy se mi nevěnovali naplno.“ Usmál se. „Ale už je to za mnou.“

Chytila jsem ho za ruku a stiskla, vědoma si jeho hrané ledabylosti. Jeho chlapecký úsměv mi připomněl náš jediný polibek. Bylo to krátce po tom, co se nastěhoval a uspořádal bujarou oslavu. Přesně takhle se na mě usmál a jedna věc vedla k další. Při té vzpomínce jsem stáhla ruku pryč. Ani tak kvůli tomu polibku, který mě rozehřál od hlavy k patě, rozbušil mi srdce a nasměroval prsty do jeho vlasů… Ne, mohlo za to oboustranné zahanbení, když jsme ráno vystřízlivěli a pili spolu kávu. Dělal, jako by se nic nestalo. Mě se trochu dotklo, že se chová tak strnule, já jsem byla schopná o tom přinejmenším vtipkovat.

Dívala jsem se na malý vánoční stromeček v koutě u okna. Pestrobarevná světla blikala a skrývala řídké větve. Oliver ho koupil za poloviční cenu druhý rok, kdy jsme spolu bydleli, ještě než nám oběma zvedli plat a mohli jsme si dovolit něco většího. Prvního listopadu ho vždycky rozbalil a prvního prosince mi stejně posvátně přinesl adventní kalendář. Vzpomněla jsem si na jeho výraz, když jsem mu poprvé taky jeden koupila a on každé ráno vzrušeně volal, co našel v okénku. Když se jednou opil svařeným vínem, mumlal něco o tom, že když byl malý, Vánoce nijak moc neslavili. Tehdy jsem si začala uvědomovat, že naše velmi rozdílná dětství mají to hlavní společné.

„Požehnaný ticho,“ vydechl Oliver každý den, když se natáhl po šichtě plné míchání koktejlů a utírání stolů. Moje dny byly plné panenek a plyšáků a elektroniky, zatímco Oliverovy uši zakoušely své v hudebním klubu U Misty dvacet minut chůze od našeho bytu.

„Myslíš, že jsme divný?“ zeptala jsem se jednou.

„Bezpochyby.“

„Myslím to vážně. Oběma nám bude příští rok třicet. Ani jeden z nás se ještě neusadil. Žijeme bezstarostný život, jako by nám bylo o deset míň. Když nepočítám práci, musím se starat jenom o Buddyho a pár kaktusů. Největší závazek nás obou je, že jsme si oba na splátky koupili ojetý auto. Většina mých známých už má děti – nebo aspoň stálýho partnera. Životní pojistku a…“

Oliver odložil sklenici a otočil se ke mně. „Co má tohle znamenat? Je nám fajn. Řekl bych, že závazky se přeceňujou, ať už v životě, nebo v práci.“

Pozorovala jsem jeho tvář. Jako obvykle neprozradila nic, když jsme se přiblížili k tématu minulých vztahů v jeho životě.

„Ale možná kdybych měla partnera, se kterým bych chtěla žít, dokázala bych se postarat o babičku.“ Hlas se mi třásl. „Chtěla bych ji umět uklidnit. Jak se postupně zapracovávám, Angela je uznalá a zvyšuje mi plat, ale na vlastní byt si musím několik let hodně spořit. Kdybych si mohla dovolit koupit… já nevím… bungalov, speciálně upravený pro její potřeby, pronajala bych ti pokoj a…“

„Jess,“ řekl jemně, „tohle by nefungovalo. Potřebuje kolem sebe někoho celý den. A my dva děláme, co můžeme, abysme se stihli postarat aspoň o Buddyho. Alice má čím dál větší potíže s mytím a oblékáním. Když bude mít špatný den, nedokáže si uvařit. A ty už víc telefonátů ani návštěv nezvládneš.“ Hladil mě po paži. „Neboj se, my tři to nějak zvládneme.“

Líbilo se mi, jak mě hladí. Oliverova povzbudivá přítomnost vyplňovala prázdnotu v mém životě po odstěhování od babičky.

„Jsi na mě hodný.“

Vzal si další sušenku. „Jo, ale nezneužívej toho. Tenhle týden je řada na tobě s mytím záchodu.“