Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Frank Herbert: Lovci Duny

Vydání druhé

Copyright © by Herbert Properties LLC 2006

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2575. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hunters of Dune

Český překlad © 2008, 2023 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2005-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2006-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Lovci Duny

Tomovi Dohertymu,

jenž choval neúnavnou podporu a nadšení pro svět Duny – a pro nás jako autory. Tom, horlivý vydavatel a bystrý obchodník, je dlouholetý fanoušek Duny a byl dobrým přítelem Franka Herberta.

PODĚKOVÁNÍ

Podobně jako u všech předchozích románů Duny závisela výsledná podoba rukopisu na spoustě lidí. Chtěli bychom poděkovat Patu LoBruttovi, Tomu Dohertymu a Paulu Stevensovi z nakladatelství Tor Books, Carolyn Caugheyové z Hodder & Stoughton, Catherine Sidorové, Louisi Moestovi a Dianě Jonesové z Worldfire, Inc. Spoustu práce vykonali Byron Merritt a Mike Anderson na webové stránce dunenovels.com. Alex Paskie poskytl obsáhlé rady ve věci židovské filozofie a tradicí a dr. Attila Torkos odvedl těžkou práci při ověřování faktů a na celistvosti díla.

K dalším našim četným pomocníkům při tvorbě nových románů Duny patří John Silbersack, Robert Gottlieb a Claire Robertsová z Trident Media Group, Richard Rubinstein, Mike Messina, John Harrison a Emily Austin-Brunsová z New Amsterdam Entertainment, Penny a Ron Merrittovi, David Merritt, Julie Herbertová, Robert Merritt, Kimberley Herbertová, Margaux Herbertová a Theresa Shackelfordová z Herbert Properties LLC.

A jako obvykle by tyto knihy nespatřily světlo světa bez nekonečné pomoci a podpory našich manželek, Janet Herbertové a Rebekky Moestové Andersenové, a bez původního génia Franka Herberta.

POZNÁMKA AUTORŮ

Přáli bychom si, aby byl Frank Herbert naživu a mohl tuto knihu napsat sám.

Po vydání Kacířů Duny (1984) a  Kapituly: Duny (1985) měl v plánu ještě mnohem víc, úžasné velké završení epopeje Duny. Každý, kdo četl Kapitulu , zná její závěr, končící v nejnapjatějším okamžiku.

Poslední román, který Frank Herbert napsal, Man of Two Worlds , vznikl ve spolupráci s Brianem. Mluvili spolu o tom, že na dalších svazcích Duny budou pracovat společně, zvlášť na příběhu Služebnického džihádu. Brian však byl původně přesvědčen, že vzhledem k nádhernému věnování a láskyplnému projevu úcty, který Frank napsal na závěr Kapituly pro svou ženu Beverly, zde kroniky Duny skončí. Jak vysvětlil ve Dreamer of Dune , životopisu Franka Herberta, byli jeho rodiče tvůrčí tým, a ten se rozpadl. Proto také nechal Brian sérii po mnoho let nedotčenou.

V roce 1997, více než deset let po otcově smrti, však Brian začal probírat s Kevinem J. Andersonem možnost dokončení projektu, napsání legendárního sedmého dílu Duny . Zdálo se však, že Frank Herbert nezanechal žádné poznámky, a tak jsme soudili, že budeme muset plán založit výhradně na své fantazii. Po dalších diskusích jsme si uvědomili, že předtím, než se pustíme do sedmého dílu Duny , bude třeba vykonat spoustu přípravné práce – nejen naplánovat základy samotného příběhu, ale znovu představit veřejnosti a celé nové generaci čtenářů nesmírný a velice vynalézavý vesmír Duny.

Od vydání románu Kapitula: Duna uplynulo více než dvacet let. I když mnoho čtenářů milovalo původní, klasickou Dunu , či první tři knihy série, značná část veřejnosti se až k poslednímu dílu nepropracovala. Potřebovali jsme oživit zájem a připravit případné budoucí čtenáře.

Rozhodli jsme se nejprve napsat trilogii předcházejících děl – řadu Předeher – díla Předehra k Duně: Atreidové , Předehra k Duně: Harkonnenové a  Předehra k Duně: Corrinové . Když jsme se v přípravě na první z těchto románů začali probírat uskladněnými písemnostmi Franka Herberta, objevil Brian ke svému překvapení dvě bezpečnostní schránky, které si otec před smrtí založil. Uvnitř pak spolu s právníkem našel výstupy z jehličkové tiskárny a dvě staré počítačové diskety, označené „Nástin Duny číslo 7“ a „Poznámky k Duně číslo 7“ – stránky přesně popisující, kam chtěl tvůrce Duny směřovat svůj příběh.

Přečetli jsme si ten materiál a hned nám bylo jasné, že Duna číslo 7 bude úžasné vyvrcholení celé série, které spojí dohromady historii a postavy, jež jsme všichni znali ze vzrušující dějové linie s mnoha zvraty, odbočkami a překvapeními. V těch uskladněných materiálech jsme našli i další poznámky a listiny, popisující postavy a jejich historii, stránky nepoužitých epigrafů a náčrtů k další práci.

Když jsme teď před sebou měli tuhle podrobnou mapu, pustili jsme se do trilogie Předehry k Duně, která sledovala příběhy vévody Leta a lady Jessiky, ďábelského barona Harkonnena a planetologa Pardota Kynese. Po této trilogii jsme napsali Historii Duny –  Služebnický džihád , Křížovou výpravu strojů a  Bitvu o Corrin – přibližující původní konflikty a události, které vytvořily základy celého vesmíru Duny.

Frank Herbert byl nepochybně génius. Duna je nejprodávanější a nejoblíbenější sci-fi román všech dob. Od začátku svého monumentálního úkolu jsme si uvědomovali, že pokoušet se imitovat styl psaní Franka Herberta by bylo nejen nemožné, ale i nerozumné. Jeho dílo nás oba silně ovlivnilo a někteří fanoušci upozornili na jistou podobnost stylu. Vědomě jsme se však rozhodli psát tyto knihy tak, abychom zachytili atmosféru a záběr Duny za použití prvků stylu Franka Herberta, ale ve vlastní skladbě a rytmu.

S radostí konstatujeme, že od vydání díla Předehra k Duně: Atreidové se dramaticky zvedl prodej původních knih Franka Herberta. Široká veřejnost se seznámila se dvěma šestihodinovými televizními miniseriály s Williamem Hurtem a Susan Sarandonovou –  Duna a  Děti Duny , které byly nadšeně přijaty (a získaly cenu Emmy). Jsou to dva ze tří nejsledovanějších pořadů v dějinách stanice Sci-Fi Channel.

Nyní, po devíti letech příprav, konečně cítíme, že nadešel čas pro sedmý díl Duny . Po podrobném prostudování nástinu a poznámek Franka Herberta jsme si uvědomili, že šíře a záběr příběhu by vyústily v román o rozsahu více než třinácti set stran. Proto dílo vyjde ve dvou svazcích, Lovci Duny a následující Píseční červi Duny .

Z epopeje toho zbývá napsat ještě mnoho a my máme v plánu vytvořit další vzrušující romány, vypovědět další části velkého, báječného příběhu, s nímž přišel Frank Herbert. Sága Duny ještě zdaleka nekončí!

Brian Herbert a Kevin J. Anderson, duben 2006

V době, která následovala po tři a půl tisíce let trvající vládě Tyrana Leta II., bylo Impérium ponecháno vlastnímu osudu. Během Hladomoru a následujícího Rozptylu se zbytky lidské rasy rozprchly do vesmírných pustin. Unikly do neznámých sfér hledat bohatství a bezpečí, ale jejich snažení bylo marné. Patnáct staletí podstupovali tito přeživší a po nich jejich následovníci hrozné utrpení, naprosté přetvoření lidského rodu.

Prastará vláda Starého impéria, zbavená své energie a zdrojů, se rozplynula. Uchytily se a sílily nové mocné skupiny, ale lidé si už nikdy víc nedovolí spoléhat na zkostnatělého vůdce ani na nějakou klíčovou, omezenou instituci. To jsou potenciální slabá místa.

Někteří tvrdí, že Rozptyl představoval Zlatou stezku Leta II., zkoušku ohněm, která měla lidskou rasu navždycky posílit, poskytnout nám nezapomenutelnou lekci. Ale jak by mohl jediný člověk – byť božský člověk a dílem písečný červ – schválně uvalit na své děti takové utrpení? Teď, když se z Rozptylu vracejí potomci Ztracených, můžeme si jen představovat ty pravé hrůzy, s nimiž se tam naši bratři a sestry setkali.

Záznamy Gildovní banky, pobočka na Gammu

Ani ti nejvzdělanější mezi námi si nedokážou představit rozsah Rozptylu. Jako historička s hrůzou pomýšlím na všechny ty navždy ztracené vědomosti, na přesné záznamy triumfů a tragédií. Vzkvétaly a zase upadaly celé civilizace, zatímco ti, kteří zůstali ve Starém impériu, samolibě dřepěli na místě.

Strádání za časů Hladomoru přivedlo na svět nové zbraně a technologie. Co za nepřátele jsme to bezděčně zplodili? Jaká náboženství, jaké odchylky a společenské procesy uvedl Tyran do pohybu? To se nikdy nedozvíme a já se bojím, že se nám tato nevědomost vymstí.

Sestra Tamalanová, archivy Kapituly

Naši vlastní odloučení bratři, ti Ztracení Tleilaxané, kteří zmizeli ve víru Rozptylu, se k nám vrátili. Zásadním způsobem se však proměnili. Přivedli s sebou zdokonalenou rasu Tvarových tanečníků a tvrdí, že tyto proměnlivé tvory stvořili sami. Mé analýzy Ztracených Tleilaxanů však naznačují, že jsou jednoznačně podřadnější než my. Nedokážou ani vyrábět koření v axolotlských nádržích, a přitom prohlašují, že vyvinuli lepší Tvarové tanečníky? Jak by to bylo možné?

A tyhle Ctěné matre. Nabízejí spojenectví, avšak jejich činy svědčí jen o brutalitě a zotročování podřízených lidí. Zničily Rakis! Jak bychom jim mohli věřit, jim nebo těm Ztraceným Tleilaxanům?

Pán Scytale, tajné poznámky nalezené ve vyhořelé laboratoři na Tleilaxu

Duncan Idaho a Sheeana ukradli náš nekoráb a odletěli s ním do neznáma. Vzali s sebou mnoho kacířských Sester, dokonce i gholu našeho bašára Milese Tega. Láká mě nařídit v našem nově zformovaném spojenectví všem benegesseriťankám a Ctěným matre soustředit se na dopadení té lodi a jejích drahocenných pasažérů.

Ale neudělám to. Kdo by dokázal objevit nekoráb v širém vesmíru? Důležitější je mít stále na paměti, že po nás jde mnohem nebezpečnější Nepřítel.

Murbella, matka představená a Velká ctěná matre

Mimořádné poselství

TŘI ROKY PO ÚNIKU Z KAPITULY

Vzpomínka je zbraň tak ostrá, že dokáže způsobit hluboké rány.

Žalozpěv mentata

V  den, kdy zemřel, zemřela s ním i Rakis – planeta, všeobecně známá jako Duna.

Duna. Navždycky ztracená!

V kajutě archivu na unikající nelodi Ithaka si ghola Miles Teg přehrával poslední chvíle existence pouštní planety. Z nápoje na povzbuzení, který měl u levé ruky, se nesla vůně melanže, ale třináctiletý chlapec si jí nevšímal, nořil se do hlubokého mentatského soustředění. Ty historické záznamy a holoprojekce ho naprosto fascinovaly.

Právě tam a takhle bylo zabito jeho původní tělo. Takhle byla zavražděna celá planeta. Rakis… legendární pouštní planeta, nyní nic víc než zuhelnatělá koule.

Archivní záběry, promítané nad plochý stůl, ukazovaly, jak se nad strakatou snědou planetou shromažďují válečné lodě Ctěných matre. Obrovské, nezachytitelné nekoráby – podobné tomu, v němž teď žil Teg a jeho druhové uprchlíci – disponovaly dokonalejší palebnou silou než cokoli, co měl kdy Bene Gesserit k dispozici. Tradiční atomové zbraně byly ve srovnání s tím k smíchu.

Ty nové zbraně musely být vyvinuty v Rozptylu . Teg prováděl mentatský odhad. Lidská vynalézavost, vyvolaná zoufalstvím? Nebo to bylo něco úplně jiného?

Ježaté lodě na měnících se záběrech začaly pálit, rozpoutaly ohnivé vlny pomocí zařízení, které Bene Gesserit od té doby nazýval vyhlazovače. Bombardování pokračovalo, dokud na planetě nezahynul veškerý život. Písečné duny se proměnily v černé sklo, vznítila se dokonce i rakiská atmosféra. Všechno bylo zničeno, obří červi, rozrůstající se města, lidé i písečný plankton. Tam dole nemohlo přežít nic, ani on sám ne.

Nyní, téměř o čtrnáct let později a ve značně proměněném vesmíru, si vytáhlý teenager upravil studijní křeslo do pohodlnější výšky. Prohlídka okolností mé vlastní smrti. Znova.

Přesně vzato byl Teg spíš klon než ghola, pěstovaný z buněk získaných z mrtvého těla. Většina lidí ho však nazývala gholou. V jeho mladém těle žil starý muž, veterán početných tažení ve jménu Bene Gesseritu. Nedokázal si vzpomenout na poslední chvíle svého života, tyto záznamy však žádné pochybnosti nepřipouštěly.

Nesmyslné vyhlazení Duny přesně demonstrovalo krutost Ctěných matre. Těch děvek , jak je nazývalo Sesterstvo. A právem.

Intuitivním prstovým ovládáním si znovu vyvolal ty obrazy. Bylo zvláštní pozorovat je s odstupem a vědět, že byl tam dole, bojoval a umíral, právě když se tyto záběry natáčely…

Teg uslyšel u dveří do archivu nějaký zvuk. Uviděl, jak ho z chodby pozoruje Sheeana. Měla hubenou hranatou tvář a snědou pleť, pozůstatek dědictví z Rakis. V nepoddajných okrově hnědých vlasech zářily měděné pramínky z dětství stráveného pod pouštním sluncem. Oči měla modromodré z celoživotní konzumace koření a z melanžové agonie, která z ní udělala Ctihodnou matku. Nejmladší, která to kdy přežila, jak se Teg dozvěděl.

Na Sheeaniných plných rtech se objevil letmý úsměv. „Zase studuješ bitvy, Milesi? Coby vojenský velitel bys neměl být tak lehce předvídatelný.“

„Mám toho spoustu na prohlížení,“ odpověděl Teg mutujícím hlasem. „Bašár toho za ty tři stovky standardních let, než zemřel, dost vykonal.“

Když Sheeana poznala vysílanou nahrávku, zatvářila se utrápeně. Teg ty záběry Rakis sledoval jako posedlý už od té doby, kdy uprchli do tohoto bizarního a neprozkoumaného vesmíru.

„Ozval se už Duncan?“ zeptal se Teg, aby ji rozptýlil. „Pokoušel se o nový navigační algoritmus, aby nás dostal z –“

„Víme přesně, kde jsme.“ Sheeana bezděky zvedla bradu výš. Od té doby, co se stala vůdkyní skupiny uprchlíků, to dělávala stále častěji. „Jsme ztraceni .“

Teg v tom automaticky rozpoznal kritiku namířenou vůči Duncanu Idahovi. Byli odhodláni zabránit v nalezení lodi každému – Ctěným matre, zkaženému řádu Bene Gesserit i tajemnému Nepříteli. „Aspoň jsme v bezpečí.“

Nezdálo se, že by to Sheeanu přesvědčilo. „Dělá mi starosti spousta neznámých, naše poloha, otázka, kdo nás vůbec stíhá…“ Nedořekla a pak dodala: „Nechám tě studovat. Budeme mít další schůzi a na té situaci probereme.“

Teg ožil. „Změnilo se něco?“

„Ne, Milesi. Čekám pořád dokola stejné hádky.“ Pokrčila rameny. „Ostatním Sestrám to tak zřejmě vyhovuje.“ Vyšla z archivní kajuty, roucho za ní tiše zašustilo a pak už se rozhostilo jen tlumené hučení veliké neviditelné lodi.

Zpátky na Rakis. Zpátky k mé smrti… a k událostem, které k ní vedly . Teg přetočil nahrávku, nastavil staré záznamy a obrazy a znovu si je prohlížel, cestoval dál zpátky časem.

Teď, když se v něm probudily gholovské vzpomínky, věděl, co dělal až do své smrti. Nepotřeboval ty nahrávky, aby pochopil, jak se starý bašár Teg dostal do krize na Rakis, jak ji sám vyvolal. Tehdy se svými oddanými muži – veterány svých mnohých slavných vojenských tažení – ukradl nekoráb na Gammu, na planetě, kdysi historicky známé jako Giedi Prima, v domově ďábelského, ale už dávno vyhlazeného rodu Harkonnenů.

Roky předtím byl Teg ustanoven jako ochránce mladého gholy Duncana Idaha, následujícího po jedenácti předchozích zavražděných gholovských Duncanech. Starému bašárovi se podařilo udržet toho dvanáctého naživu až do dospělosti a konečně obnovit jeho vzpomínky, načež mu pomohl uniknout z Gammu. Murbella, jedna ze Ctěných matre, se pokusila Duncana sexuálně zotročit, ale místo toho polapil on ji díky nečekaným schopnostem, které do něj vložili jeho tleilaxanští tvůrci. Ukázalo se, že Duncan je živá zbraň, zkonstruovaná zvlášť k tomu, aby překazila plány Ctěných matre. Nebylo divu, že se rozzuřené děvky tolik snažily ho najít a zabít.

Když starý bašár vyvraždil stovky Ctěných matre a jejich patolízalů, ukryl se mezi muži, kteří se zavázali životem, že ho ochrání. Takovou oddanost si nezískal žádný velký generál od dob Paula Muad’Diba, možná ani od fanatických dnů Služebnického džihádu. Mezi pitím, jídlem a dojatou nostalgií jim bašár vysvětlil, že potřebuje, aby pro něj ukradli nekoráb. I když ten úkol vypadal jako nesplnitelný, veteráni ho bez námitek provedli.

Mladý Miles teď z pohodlí archivu zkoumal bezpečnostní nahrávky z kosmické základny na Gammu, záběry pořízené z vysokých budov Gildovní banky ve městě. Každý krok útoku mu dával dokonalý smysl, i když studoval záznamy po tolika letech . Byl to jediný způsob, jak uspět, a my jsme to dokázali…

Po příletu na Rakis našel Teg se svými muži Ctihodnou matku Odradovou a Sheeanu, které přijely na obřím starém červovi a setkaly se s nekorábem v rozlehlé poušti. Času nebylo nazbyt. Daly se čekat pomstychtivé Ctěné matre, vzteklé kvůli tomu, že je bašár na Gammu zesměšnil. Na Rakis se se svými přeživšími muži vypravil z nekorábu, vybavený obrněnými vozy a dalšími zbraněmi. Nastal čas na poslední, ale nesmírně důležitý střet.

Než bašár odvedl své věrné vojáky do boje s děvkami, Odradová mu nenápadně, ale zkušeně seškrábla kousek kůže z vrásčitého krku a bez milosti mu tak odebrala buněčný vzorek. Teg i Ctihodná matka chápali, že je to poslední možnost Sesterstva uchránit jeden z největších vojenských mozků od dob Rozptylu. Uvědomovali si, že jde na smrt. Poslední bitva Milese Tega.

V době, kdy se bašár se svými muži střetl v pozemním boji se Ctěnými matre, chápaly se další skupiny děvek bleskurychle vlády nad osídlenými středisky na Rakis. Zavraždily benegesseritské Sestry, které zůstaly v Kénu. Zabily tleilaxanské Pány a kněží Rozděleného boha.

Bitva už byla prohraná, ale Teg a jeho jednotky se dál s nevídanou prudkostí vrhali na nepřátelské síly. Arogantní Ctěné matre nemohly připustit takové ponížení. Děvky se mstily celému světu, ničily všechno a všechny. Včetně něj.

Bojovníci starého bašára odvedli pozornost a nelodi se díky tomu podařilo uniknout. Na palubě nesla Odradovou, gholu Duncana a Sheeanu, která vlákala do rozměrného nákladního prostoru plavidla písečného červa. Brzy poté, co loď odletěla do bezpečí, byla Rakis zničena – a ten červ se stal posledním svého druhu.

To byl Tegův první život. Tady končily jeho skutečné vzpomínky.

Když se teď Miles Teg díval na záběry závěrečného bombardování, napadlo ho, kdy přesně zaniklo jeho původní tělo. Ale záleželo na tom vůbec? Teď byl znovu naživu, dostal další šanci.

Sesterstvo použilo buňky, které Odradová sebrala z jeho krku, vypěstovalo kopii svého bašára a spustilo jeho genetické vzpomínky. Bene Gesserit věděl, že jeho taktického génia bude třeba ve válce se Ctěnými matre. A chlapec Teg skutečně dovedl Sesterstvo k vítězství na Gammu a na Uzlu. Udělal všechno, co se po něm chtělo.

Pak spolu s Duncanem a se Sheeanou a jejími disidenty znovu ukradl nekoráb a unikl z Kapituly. Nedokázal snést, co Murbella připustila, aby se stalo s Bene Gesseritem. Uprchlíci chápali lépe než kdo jiný, že tajemný Nepřítel po nich stále jde, nehledě na to, kam zabloudí jejich neloď…

Teg, unavený fakty a vynucenými vzpomínkami, vypnul záznamy, protáhl si štíhlé paže a odešel ze sektoru archivu. Několik hodin se teď bude věnovat tvrdému fyzickému tréninku a pak bude pilovat zručnost se zbraní.

Přestože žil v těle třináctiletého člověka, měl za úkol být připravený na všechno a nikdy nepolevit v ostražitosti.

Proč žádáte o vedení člověka, který je již ztracen? Proč jste pak překvapeni, když vás nikam nedovede?

Duncan Idaho:

Tisíc životů

Bloudili bez cíle. Byli v bezpečí. Byli ztraceni.

Nezjistitelná loď v nezjistitelném vesmíru.

Duncan Idaho stál sám na navigačním můstku, jako to dělával často. Věděl, že po nich mocní nepřátelé stále jdou. Hrozby v hrozbách jiných hrozeb. Neloď putovala mrazivou prázdnotou, vzdálenou jakýmkoli zaznamenaným lidským průzkumům. Naprosto odlišný vesmír. Nevěděl přesně, jestli se skrývají, nebo jsou v pasti. Nevěděl by, jak se dostat zpátky do známých hvězdných soustav, ani kdyby chtěl.

Podle nezávislých chronometrů na můstku se v této podivné, pokřivené jinakosti pohybovali už celé roky… ačkoli kdo by dokázal říct, kolik času uplynulo v jiném vesmíru? Zákony fyziky a galaktické krajiny se tu mohly úplně pozměnit.

Najednou, jako by se do jeho starostí vloudila jasnozřivost, zaznamenal, že hlavní ovládací panel nepravidelně poblikává a stabilizační motory zabírají a zase ochabují. Nepozoroval sice nic nezvyklejšího kromě nyní už známého víření plynů a nepravidelných výbojů energie, nekoráb však narazil na to, čemu sám pro sebe začal říkat „hrbolatá cesta“. Jak by mohli natrefit na turbulenci ve vesmíru, kde nebylo vůbec nic ?

Loď se otřásla hyperextenzí zvláštní přitažlivé síly, zavibrovala pod náporem vysoce energetických částic. Duncan vypnul automatické pilotní systémy a pozměnil kurz, ale situace se tím ještě zhoršila. Před plavidlem se začaly objevovat sotva patrné záblesky oranžového světla, podobné slabému, skomírajícímu ohni. Cítil, jak se paluba otřásá, jako by byl narazil na nějakou překážku, ale nic neviděl. Vůbec nic! Mělo by tu být prázdno, vakuum, vylučující jakýkoli pocit pohybu i turbulence. Podivný vesmír.

Duncan upravoval kurz, až se přístroje a motory uklidnily a záblesky zmizely. Pokud se nebezpečí ještě zhorší, bude možná nucen pokusit se o další riskantní skok zakřiveným vesmírem. Po úniku z Kapituly řídil nekoráb bez cíle, zamítl všechny navigační systémy a soubory souřadnic, využíval jedině svou intuici a elementární předvídavost. Pokaždé, když aktivoval Holtzmanovy motory, dával v sázku celou loď a životy sto padesáti uprchlíků na její palubě. Nedělal to, pokud nemusel.

Před třemi lety neměl jinou možnost. Odstartoval s obřím plavidlem z místa jeho přistání – nebyl to únik sám o sobě, ale krádež celého vězení, do nějž ho Sesterstvo vsadilo. A nestačilo prostě jen odletět. Duncanova vnímavá mysl sledovala smyčku, která se kolem nich stahovala. Pozorovatelé, jejich vnější Nepřátelé v bizarně neškodných maskách starého muže a ženy, měli síť, kterou dokázali vrhnout na obrovskou vzdálenost a nekoráb do ní chytit. Viděl, jak se jiskřící pestré pletivo začíná stahovat, viděl podivnou vítězně se usmívající starou dvojici. Myslela si, že už má neloď ve své moci.

Duncanovy prsty se bleskurychle míhaly, se soustředěním zostřeným jako úlomek diamantu přiměl Holtzmanovy motory konat věci, které by po nich nepožadovali ani gildovní navigátoři. Zatímco se kolem nekorábu stahovala neviditelná síť Nepřátel, Duncan jim unikl, navedl obří plavidlo tak hluboko do záhybů prostoru, že protrhl samo pletivo vesmíru a proklouzl za něj. Napomohl mu v tom prastarý výcvik mistrů meče. Jako pomalá čepel, pronikající jinak neprostupným osobním štítem.

A neloď se vynořila někde úplně jinde. Přesto zůstal ostražitý, nedovolil si ani úlevou vydechnout. Co může v tomhle nepochopitelném vesmíru ještě přijít?

Teď studoval vnější obrazy, přenášené senzory, vystupujícími z nepole. Výhled ven se nezměnil: zvířené závoje hvězdných plynů, stáčející se prameny, které se nikdy nezhustí do hvězd. Je to mladý vesmír, který se ještě nesjednotil, nebo vesmír tak nevýslovně starý, že všechna jeho slunce vyhořela a proměnila se na molekulární popel?

Skupina uprchlických ztracenců zoufale toužila dostat se zpátky k normálu… nebo alespoň někam jinam . Za ten dlouhý čas se jejich strach a úzkost rozmělnily nejprve v rozpaky a pak v nervozitu a neklid. Chtěli víc než být prostě ztraceni a bez úhony. Buď vzhlíželi k Duncanu Idahovi s nadějí, nebo ho vinili ze své neutěšené situace.

Loď zahrnovala širokou směsici skupin lidí (nebo by je Sheeana a její benegesseritské Sestry považovaly všechny jen za „exempláře“?). Ta směs zahrnovala pár ortodoxních benegesseritských Sester – akolytek, proktorek, Ctihodných matek, dokonce i mužských pracovníků – včetně samotného Duncana a mladého gholy Milese Tega. Na palubě byli i rabbi a jeho skupina židů, zachráněných před pokusem Ctěných matre o pogrom na Gammu, dále jeden přeživší tleilaxanský Pán a čtyři animální futárové – absurdní kříženci lidí a šelem, vytvoření v Rozptylu a zotročení děvkami. Veliký nákladní prostor kromě toho hostil sedm malých červů.

Vážně jsme podivná směsice. Loď bláznů.

Rok poté, kdy unikli z Kapituly a ponořili se do tohoto pokřiveného a nepochopitelného vesmíru, provedla Sheeana a její benegesseritské stoupenkyně spolu s Duncanem slavnostní křest. Vzhledem k nekonečnému putování nekorábu jim připadalo příhodné pojmenovat ho Ithaka .

Starověký řecký ostrůvek Ithaka byl domovem Odyssea, který po skončení trojské války deset let putoval a snažil se najít cestu zpátky domů. I Duncan a jeho společníci potřebovali nějaké místo, kterému by mohli říkat domov, bezpečné útočiště. Tito lidé prožívali vlastní velkou odyseu a Duncan byl bez pomoci map a hvězdných schémat stejně ztracený jako dávný Odysseus.

Nikdo si neuvědomoval, jak moc se Duncan touží vrátit na Kapitulu. Srdce ho táhlo za Murbellou, jeho láskou, jeho otrokyní a paní současně. Odtrhnout se od ní byla ta nejobtížnější a nejbolavější věc, na jakou si za své početné životy vzpomínal. Pochyboval o tom, že se z ní kdy zotaví. Murbella…

Duncan Idaho však odjakživa kladl povinnost nad osobní city. Bez ohledu na to, jak moc ho bolelo srdce, na sebe vzal odpovědnost za ochranu nelodi a jejích pasažérů, dokonce i v překrouceném vesmíru.

Čas od času mu nějaká náhodná kombinace pachů připomněla typickou Murbellinu vůni. Organické estery, vznášející se v recyklovaném vzduchu nekorábu, náhle zaútočily na jeho čichové receptory a spustily vzpomínky na jejich společných jedenáct let. Murbellin pot, její vlasy barvy tmavého jantaru, zvláštní chuť jejích rtů a pach mořské vody po jejich „sexuálních srážkách“. Jejich vášnivá, vzájemně závislá střetnutí byla celé ty roky stejně důvěrná a divoká a ani jeden z nich neměl dost síly na to, aby se osvobodil.

Nesmím si plést vzájemnou závislost s láskou . Bolest z odloučení byla přinejmenším tak ostrá a nesnesitelná jako vysilující agonie drogového odvykání. Hodinu po hodině, jak se neloď hnala prázdnotou, se Duncan od Murbelly vzdaloval víc a víc.

Opřel se v křesle a naplno zapojil své mimořádné smysly, namáhal se, vždy na pozoru před tím, aby někdo nekoráb neobjevil. Nebezpečím této pasivní strážní služby bylo, že se občas ponořil do omámeného přemítání o Murbelle. Aby se s tím problémem vypořádal, rozčlenil svou mentatskou mysl. Nechala-li se její část unášet sněním, jiná zůstávala vždy ostražitá, vždy pátrala po možném nebezpečí.

Za společná léta zplodili s Murbellou čtyři dcery. Nejstarší dvě – dvojčata – už by měla být skoro dospělá. Ale od chvíle, kdy agonie proměnila jeho Murbellu na pravou příslušnici Bene Gesseritu, byla pro něj ztracená. Sesterstvo z ní mělo mimořádnou radost, protože ještě nikdy předtím žádná Ctěná matre neabsolvovala výcvik – vlastně přeškolení – na benegesseritskou Ctihodnou matku. Duncanovo zničené srdce představovalo pouhou provozní ztrátu, tehdy i nyní.

V duchu ho stále pronásledovala půvabná Murbellina tvář. Díky mentatským schopnostem – které mu byly uměním a prokletím zároveň – si dokázal vyvolat každý detail jejích rysů: oválnou tvář a široké čelo, tvrdé zelené oči, které mu připomínaly nefrit, štíhlé tělo, schopné boje i milování se stejnou zdatností. Pak si připomněl, že po melanžové agonii se její oči proměnily na modré. Už to nebyla táž žena…

Bloudil v myšlenkách a Murbelliny rysy se mu v duchu začaly proměňovat. Jako nějaký přetrvávající vjem, který se mu vpálil do sítnice, se z nich začala formovat jakási jiná žena, až ho to vylekalo. Zasáhlo něco zvnějšku, nějaká mysl mnohem dokonalejší než jeho vlastní. Pátrala po něm, obtáčela kolem Ithaky svá jemná vlákna.

Duncane Idaho , zavolal nějaký hlas. Byl konejšivý a ženský.

Pocítil nápor citů a současně vědomí nebezpečí. Proč jeho strážný mentatský organismus nezaznamenal, jak se to blíží? Rozdělená mysl se okamžitě přepojila do nouzového režimu. Vrhl se k řízení s úmyslem znovu skočit s nekorábem daleko pryč, naslepo, bez navádění.

Hlas to zkusil s prosíkem . Duncane Idaho, neutíkej. Já nejsem tvůj nepřítel.

Ten starý muž a žena ho ujišťovali podobně. Přestože Duncan netušil, kdo jsou, chápal, že to oni představují skutečné nebezpečí. Ale tato nová ženská bytost, ten nesmírný intelekt, ho zasáhla odněkud z podivného nepoznaného vesmíru, v němž se neloď právě pohybovala. Snažil se uniknout, ale nedokázal tomu hlasu utéct.

Já jsem Orákulum času.

Duncan v několika svých životech už slyšel o Orákulu – naváděcí síle Kosmické gildy. Vlídné a vševědoucí Orákulum času prý byla strážná postava, která na Gildu dohlížela už od jejího založení před patnácti tisíci lety. Duncan to vždycky považoval za zvláštní projev víry mezi pronikavě bystrými navigátory.

„Orákulum je mýtus.“ Jeho prsty se zastavily nad tlačítky ovládacího panelu.

Já jsem mnoho věcí . Překvapilo ho, že hlas jeho obvinění nevyvrátil. Mnozí tě hledají. Tady tě najdou.

„Já věřím vlastním schopnostem.“ Duncan spustil motory, schopné zakřivit prostor. Doufal, že Orákulum ze svého vnějšího pohledu nezaznamená, co dělá. Přesune nekoráb někam jinam, znovu unikne. Kolik různých sil to po nich pátrá?

Budoucnost si vyžaduje tvoji přítomnost. Musíš sehrát jistou roli, až nadejde Kralizec.

Kralizec… bouřlivý boj… dávno předpovídaná bitva na konci vesmíru, která navěky změní podobu budoucnosti.

„Další mýtus,“ řekl Duncan a přitom už spustil skok hyperprostorem, aniž by varoval ostatní pasažéry. Nemůže riskovat a zůstávat tady. Kolik různých sil je to stíhá? Nekoráb se zachvěl a pak se znovu ponořil do neznáma.

Slyšel, jak se ten hlas vytrácí, když loď unikala ze sevření Orákula, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Sem, řekl ten vzdálený hlas, povedu tě . Pak se ten všetečný hlas vytratil, vyrval se jako bavlněné cáry.

Ithaka se řítila zakřiveným prostorem a v nekonečně krátkém okamžiku se zase vynořila.

Všude kolem lodi se rozzářily hvězdy. Skutečné hvězdy. Duncan prostudoval snímače, zkontroloval navigační síť a uviděl jas sluncí a mlhovin. Zase obyčejný vesmír. Bez dalšího ověřování věděl, že se propadli zpátky do vlastního kosmu. Nevěděl jistě, jestli se z toho má radovat, nebo plakat zoufalstvím.

Duncan už víc Orákulum času necítil, nezaznamenal ani žádné další možné pátrače – tajemného Nepřítele a sjednocené Sesterstvo – přestože někde tady stále museli být. Oni se nevzdají, ani po třech letech ne.

Neloď pokračovala v útěku.

I ten nejsilnější a nejobětavější vůdce, jehož úřad závisí na podpoře mas, musí nejprve přihlédnout k diktátu vlastního srdce, nikdy nesmí nepřipustit, aby se jeho rozhodování nechalo ovládat veřejným míněním. Jen prostřednictvím odvahy a síly charakteru se dosáhne pravého a nezapomenutelného odkazu.

Princezna Irulán:

Sebraná rčení Muad’Diba

Murbella jako nějaká zuřivá vládkyně, přehlížející své poddané, seděla na vysokém trůnu v rozlehlé přijímací hale benegesseritské Centrály. Vysokými okny se zabarvenými skly pronikaly dovnitř časné ranní sluneční paprsky a barvily komnatu svými světly.

Kapitula byla centrem nesmírně podivné občanské války. Ctihodné matky a Ctěné matre se sjednotily s jemností srazivších se kosmických plavidel. Murbella – která se držela velkolepého plánu Odradové – jim nedala jinou možnost. Kapitula teď byla domovem obou skupin.

Obě frakce Murbellu za změny, které zavedla, nenáviděly, a ani jedna neměla sílu postavit se jí na odpor. Svým sjednocením se konfliktní filozofie a společenství Ctěných matre a Bene Gesseritu skloubily jako nějaká hrůzná siamská dvojčata. Samotné pojetí mnohé z nich děsilo. Ve vzduchu se stále vznášela možnost propuknutí dalšího krveprolití a vynucená aliance balancovala na hraně neúspěchu.

Takovou hru nebyly některé členky Sesterstva ochotny přijmout. „Přežití za cenu vlastního zničení není žádné přežití,“ řekla Sheeana chvilku předtím, než se s Duncanem zmocnili nekorábu a uprchli. „Hlasování nohama,“ jak se kdysi říkalo. Ach, Duncane! Je možné, že by Matka představená Odradová neuhodla, co má Sheeana v plánu?

Jistěže jsem to věděla, ozval se hlas Odradové ze zděděných vzpomínek. Sheeana to přede mnou dlouho skrývala, ale nakonec jsem se to dozvěděla.

„A schválně jsi mě nevarovala?“ Murbella se často nahlas přela s hlasem své předchůdkyně, jedním z mnoha vnitřních hlasů předků, k nimž získala přístup, jakmile se stala Ctihodnou matkou.

Schválně jsem nevarovala nikoho. Sheeana se rozhodla z vlastních důvodů.

„A my obě teď musíme žít s následky.“

Murbella ze svého trůnu sledovala, jak stráže přivádějí vězeňkyni. Další disciplinární záležitost, kterou musí vyřídit. Další exemplární případ , který musí vytvořit. Benegesseriťanky takové demonstrace děsily, ale Ctěné matre je oceňovaly.

Tato situace byla důležitější než jiné, a proto se jí Murbella chopila osobně. Uhladila si na klíně lesklou zlatočernou róbu. Na rozdíl od benegesseritských žen, které chápaly své místo a netoužily po žádných ostentativních symbolech postavení, vyžadovaly Ctěné matre křiklavé známky statutu, například v podobě extravagantních trůnů a židlopsů či zdobených pestrobarevných pláštěnek. Samozvaná Matka velitelka byla tedy nucena sedat na impozantním trůně, obloženém súkameny a ohňovými drahokamy.

Stačilo by to na koupi větší planety, pomyslela si, pokud bych o nějakou měla zájem .

Murbella dospěla k tomu, že pasti svého úřadu nenáviděla, ale zároveň si uvědomovala jejich nutnost. Ženy v různých úborech obou řádů ji neustále sledovaly, číhaly na jakoukoli známku slabosti. Přestože Ctěné matre prošly výcvikem po způsobu Sesterstva, lpěly na svých tradičních oděvech, pláštěnkách a přehozech s kresbami hadů a na přiléhavých trikotech. Naproti tomu benegesseritské Sestry se jasným barvám vyhýbaly a zahalovaly se do tmavých volných rób. Rozdíl mezi nimi byl tak výrazný jako rozdíl mezi křiklavým pávem a maskovaným střízlíkem.

Vězeňkyně, Ctěná matre jménem Annine, měla krátké světlé vlasy a na sobě kanárkově žlutý trikot s nápadnou safírovou pláštěnkou z lesklého plazhedvábí. Elektronické zábrany jí držely ruce zkřížené na břiše, jako by na sobě měla neviditelnou svěrací kazajku, ústa jí kryl roubík, umrtvující nervy. Annine marně vzdorovala zábranám a její pokusy promluvit končily jako nesrozumitelné vrčení.

Stráže postavily vzpurnou ženu pod schody, vedoucí k trůnu. Murbella se zaměřila na její divoké oči, sálající odporem. „Nepřeji si už slyšet, co máš na srdci, Annine. Napovídala jsi toho už dost.“

Tato žena až příliš často kritizovala vedení Matky velitelky, pořádala vlastní shromáždění a protesty, namířené proti spojení Ctěných matre a Bene Gesseritu. Některé následovnice Annine dokonce zmizely z hlavního města a vybudovaly si vlastní základny v řídce osídlených severních teritoriích. Murbella nemohla připustit, aby taková provokace prošla bez povšimnutí.

Způsob, jakým Annine vystupovala, byl neodpustitelný – komplikovala Murbelle život, snižovala její autoritu a prestiž zpod pláštíku zbabělé anonymity. Matka velitelka tyhle typy dobře znala. Žádná jednání, žádné kompromisy, žádná žádost o porozumění by ji nepřiměly změnit názor. Ta žena se vymezila sama prostřednictvím své opozice.

Plýtvání lidskými zdroji. Murbelle se po tváři mihl znechucený výraz. Kéž by tak Annine byla nasměrovala svůj hněv proti skutečnému nepříteli…

Z obou stran rozlehlé haly ji sledovaly ženy obou frakcí. Tyto dvě skupiny se zdráhaly smísit, místo toho se separovaly na „děvky“ na jedné straně a „čarodějnice“ na druhé. Jako olej a voda .

V letech, které uběhly od tohoto vynuceného sjednocení, přestála Murbella mnohé situace, v nichž mohla přijít o život, ale vyklouzla všem léčkám, vyhýbala se jim, přizpůsobovala se a vynášela kruté tresty.

Naprosto oprávněně vládla pravomocí nad těmito ženami: byla Ctihodná matka představená, vyvolená Odradovou, a zároveň Velká ctěná matre, protože zabila svou předchůdkyni. Jako symbol sjednocení těchto dvou významných skupin si zvolila titul Matky velitelky a jak šel čas, zaznamenala, že ji ta žena uvnitř začala ochraňovat. Murbelliny lekce začínaly nést vytoužený účinek, i když jen zvolna.

Po vyrovnané bitvě na Uzlu existovala pro bojovné Sesterstvo jediná cesta, jak přežít násilí Ctěných matre: nechat je uvěřit , že vyhrály ony. Filozofickým obratem se tak únosci vlastně stali zajatci, než si to stačili uvědomit; znalosti, výcvik a úskoky Bene Gesseritu spolkly zkostnatělou víru svých soupeřek. Ve většině případů.

Matka velitelka naznačila, aby stráže utáhly zajatkyni pouta. Ženina tvář se zkroutila bolestí.

Murbella sestupovala po naleštěných schodech a přitom nespouštěla oči z vězeňkyně. Dole pod nimi se do té menší ženy zabodla pohledem. Potěšilo ji, když viděla, jak se její pohled mění, vzdor v něm střídá strach, jak ji zasáhlo uvědomění.

Ctěné matre se jen málokdy obtěžovaly zadržovat své emoce, raději je využívaly. Zjistily, že své oběti mohou dohnat k podřízení vyzývavým, divokým výrazem, jasným znamením hněvu a nebezpečí. Ctihodné matky naproti tomu považovaly emoce za slabost a nekompromisně je ovládaly.

„Za ty roky jsem se setkala s mnoha vyzývateli a zabila jsem je všechny,“ řekla Murbella. „Utkala jsem se se Ctěnými matre, které neuznávaly moji vládu. Postavila jsem se benegesseritským ženám, které nechtěly přijmout to, co dělám. Kolik krve a času musím ještě vyplýtvat na tyhle nesmysly, zatímco nás pronásleduje skutečný Nepřítel?“

Murbella vylovila zpod své šerpy lesknoucí se dýku, a aniž by Annine uvolnila pouta nebo roubík, vrazila jí ji do krku. Bez obřadu a důstojnosti… bez ztráty času.

Stráže podržely umírající vězeňkyni na nohou, zatímco se kroutila, trhala sebou a bublala útržky slov. Pak jí oči náhle zeskelnatěly a zmrtvěly a ona ochabla. Nenadělala dokonce ani nepořádek na zemi.

„Odneste ji.“ Murbella si otřela nůž o plazhedvábí pláště své oběti a vrátila se zase na trůn. „Mám na starosti důležitější záležitosti.“

Po galaxii operovaly nezávislé buňky a tajné skupiny bezcitných a divokých Ctěných matre – stále mnohem početnějších než benegesseritské Sestry. Mnoho z těchto žen odmítalo přijmout nadvládu Matky velitelky. Pokračovaly ve svém původním plánu vybíjet a vypalovat, zničit a zmizet. Než se střetnou se skutečným Nepřítelem, bude je muset Murbella srovnat. Všechny.

Murbella vycítila, že Odradová v ní je zase dostupná, a oslovila svou mrtvou rádkyni vnitřním hlasem: „Přála bych si, aby tyhle věci nebyly nutné.“

Tvoje cesta je mnohem brutálnější, než by se mi líbilo, ale máš velmi významné úkoly, jiné, než byly ty moje. Svěřila jsem ti přežití Sesterstva. Ta práce teď dopadla na tebe .

„Jsi mrtvá a odsunutá do role pozorovatelky.“

Odradová uvnitř se zasmála. Připadá mi, že tahle role je mnohem míň vysilující .

Murbella během toho vnitřního rozhovoru zachovala klidnou masku, protože ji v přijímací hale sledovala spousta pohledů.

Zezadu zdobeného trůnu se k ní naklonila letitá a nesmírně tučná Bellondová. „Dorazil gildovní koráb. Vedeme sem jejich šestičlennou delegaci, jak to nejrychleji jde.“

Bell byla protějšek a společnice Odradové. Ty dvě se spolu často v mnohém neshodly, zvlášť ve věci Duncana Idaha.

„Rozhodla jsem se, že je nechám čekat. Není třeba, aby si mysleli, že se s nimi dychtivě toužíme setkat.“ Věděla, co Gilda chce. Koření. Pořád šlo o totéž, o koření.

Bellondová přikývla a brady se jí přitom složily jedna na druhou. „Jistě. Přeješ-li si to, najdeme si nekonečné formality, které je třeba dodržet. Dáme Gildě ochutnat její vlastní byrokracii.“

Legenda tvrdí, že v každém písečném červovi, který vznikl z rozštěpeného těla Leta II., zůstává perla jeho vědomí. Sám Božský imperátor prohlašoval, že bude napříště žít v nekonečném snu. Ale co když se probudí? Nevysměje se nám Tyran, když uvidí, co jsme to se sebou provedli?

Kněžka Ardath,

Kult Sheeany na planetě Dan

Přestože byl na pouštní planetě sežehnut veškerý život, duše Duny přežila na palubě nekorábu. Postarala se o to sama Sheeana.

Spolu se svou rozvážnou poradkyní Garimiovou stála u vyhlídkového okna nad rozlehlým nákladovým prostorem Ithaky . Garimiová sledovala, jak se chvějí mělké duny, pod nimiž se pohybuje sedm chycených červů. „Vyrostli.“

Červi byli menší než ta monstra, která si Sheeana pamatovala z Rakis, ale větší než cokoli, co viděla v příliš vlhkém pásu pouště na Kapitule. Regulace prostředí ve velkém nákladovém prostoru této lodi byla natolik přesná, že dokázala zajistit dokonalou umělou poušť.

Sheeana zavrtěla hlavou. Věděla, že ti tvorové si ve své primitivní paměti museli zachovat vzpomínky na brouzdání nekonečným mořem dun. „Naši červi jsou tu natěsnaní, nervózní. Nemají dost místa.“

Těsně předtím, než děvky zničily Rakis, zachránila Sheeana jednoho prastarého červa a odvezla ho na Kapitulu. Obří tvor, při příletu polomrtvý, se rozpadl brzy poté, co se dotkl úrodné půdy, a jeho krunýř se rozštěpil na tisíce písečných pstruhů, kteří se zavrtali do země. Během následujících čtrnácti let začali ti pstruzi proměňovat úrodný svět na další vyprahlou pustinu, nový domov pro červy. Konečně, když nastaly správné podmínky, se znovu objevili velkolepí tvorové – nejprve malí, ale během let se měli stát většími a silnějšími.

Když se Sheeana rozhodla uniknout z Kapituly, vzala několik nedorostlých písečných červů s sebou.

Garimiová, fascinovaná pohybem v písku, se naklonila blíž k plaskleněnému vyhlídkovému oknu. Výraz tmavovlasé poradkyně byl tak vážný, jako by patřil ženě o několik desítek let starší. Garimiová byla dříč, pravá konzervativní benegesseritská Sestra se sklony chápat svět kolem sebe omezeně, jako přímočarý, černobílý. Přestože byla mladší než Sheeana, lpěla víc na čistotě Bene Gesseritu a hluboce ji pohoršovala myšlenka spojení nenáviděných Ctěných matre se Sesterstvem. Garimiová pomohla Sheeaně rozvinout riskantní plán, který jim umožnil uniknout z té „zpustlosti“.

Garimiová s pohledem upřeným na neklidné červy řekla: „Když jsme teď venku z toho jiného vesmíru, kdy pro nás Duncan najde nějakou planetu? Kdy usoudí, že jsme v bezpečí?“

Ithaka byla vybudována tak, aby mohla sloužit jako velké město ve vesmíru. Uměle osvětlené sektory sloužily jako skleníky, nádrže s řasami a recyklační jímky zajišťovaly jakžtakž přijatelné jídlo. Neloď nesla relativně málo pasažérů, a tak její zásoby a čisticí systémy mohly zajišťovat potravu, vzduch a vodu ještě desítky let. Stávající osídlení bylo ve srovnání s kapacitou plavidla směšné.

Sheeana se obrátila od své pozorovatelny. „Nebyla jsem si jistá, jestli nás Duncan dokáže někdy dostat zpátky do normálního vesmíru, ale už se mu to povedlo. Nestačí to prozatím?“

„Ne! Musíme vybrat planetu pro nové sídlo našeho Bene Gesseritu, vypustit červy a proměnit tu planetu v další Rakis. Musíme se začít množit, vystavět nové jádro Sesterstva.“ Opřela si ruce o štíhlé boky. „Nemůžeme se potloukat vesmírem věčně.“

„Tři roky nejsou žádná věčnost. Začínáš mluvit jako rabbi.“

Mladá žena se zatvářila nejistě, jako by nevěděla, jestli má tu poznámku chápat jako vtip nebo jako výtku. „Rabbi si rád stěžuje. Myslím, že se tím utěšuje. Já prostě vzhlížím do budoucnosti.“

„My před sebou máme budoucnost, Garimiová. Neboj se.“

Tvář poradkyně se rozjasnila, nabrala optimistický výraz. „Mluvíš teď ze své jasnozřivosti?“

„Ne, z víry.“

Den za dnem Sheeana konzumovala z jejich nashromážděné zásoby koření víc než kdo jiný, dávky potřebné k tomu, aby dokázala zmapovat mlhavé a nejasné stezky, které se před nimi vinuly. Během té doby, kdy se Ithaka ztratila v prázdnotě, neviděla nic, ale od toho nedávného nečekaného zhoupnutí zpátky do normálního vesmíru se cítila nějak jinak… lépe.

V nákladním prostoru se zvedl největší červ a jeho otevřená tlama vypadala jako ústí jeskyně. Ostatní červi se rozhýbali jako svíjející se klubko hadů. Objevily se další dvě hlavy, z nichž se sypaly dolů kaskády písečného prachu.

Garimiová zalapala úžasem po dechu. „Podívej se, oni tě vycítí, i když jsi tady nahoře.“

„A já cítím je.“ Sheeana položila dlaně na plaskleněnou tabuli a připadalo jí, že cítí melanž z jejich dechu i skrz zdi. Ani ona, ani červi nebudou spokojeni, dokud nedostanou novou poušť, jíž se budou moci potulovat.

Ale Duncan trval na tom, že musí utíkat dál, aby zůstali o krok před pronásledovateli. Ne všichni s takovým plánem souhlasili. Mnoho lidí na palubě lodi se předně na tuhle cestu nikdy nechtělo vydat, například rabbi a jeho uprchlí židé, Tleilaxan Scytale a čtyři zvířečtí futárové.

A co červi? zauvažovala. Co ti doopravdy chtějí?

Všech sedm červů se teď vynořilo a tápalo nevidoucími hlavami zepředu dozadu. Po přísné tváři Garimiové přelétl utrápený výraz. „Myslíš, že Tyran je vážně v nich? Perla vědomí v nekonečném snu? Dokáže vycítit, že jsi zvláštní?“

„Protože jsem jeho praneteř po stovce generací? Snad. Na Rakis rozhodně nikdo nečekal, že malá holka z izolované pouštní vesnice dokáže velet obřím červům.“

Zkorumpovaní kněží na Rakis považovali Sheeanu za spojení se svým Rozděleným bohem. Benegesseritská missionaria protectiva pak o Sheeaně vytvořila legendy, udělala z ní matku zemi, svatou pannu. Obyvatelstvo Starého impéria mělo za to, že jeho uctívaná Sheeana zahynula spolu s Rakis. Kolem jejího domnělého mučednictví vyrostla církev a stala se další použitelnou zbraní Sesterstva. Nepochybně ještě pořád využívají její jméno a legendu.

„Všichni z nás ti věří, Sheeano. Proto jsme se vydali na tuhle –“ Garimiová se zarazila, jako by se užuž chystala říct nějaké neslušné slovo, „ – odyseu.“

Červi dole pod nimi se zavrtali do hromady písku a zkoumali hranice nákladového prostoru. Sheeana pozorovala jejich neklidný pohyb a přemítala, nakolik si uvědomují svou zvláštní situaci.

Pokud je v těch tvorech skutečně Leto II., pak musí mít neklidné spaní.

Někteří lidé si libují v sebeuspokojení, doufají ve stabilitu bez rozruchů. Já raději převracím kameny a koukám, co zpod nich vycupitá.

Matka představená Odradová,

Poznámky k pohnutkám Ctěných matre

I  po tolika letech Ithaka ještě stále vydávala svoje tajemství, podobně jako staré kosti, vystupující na povrch bojiště po prudkém dešti.

Starý bašár tohle veliké plavidlo ukradl z Gammu už dávno. Duncan v něm byl držen jako vězeň na přistávací ploše na Kapitule víc než deset let a teď už přes tři roky letěli. Ale vzhledem k obří velikosti lodi a malému počtu lidí na její palubě nebylo možné prozkoumat její záhady, natož pečlivě dohlížet na všechny kouty.

Plavidlo, zhuštěné město o více než kilometrovém průměru, mělo přes sto palub s nespočetnými spojovacími chodbami a místnostmi. Hlavní paluby a oddělení sice byly vybaveny snímacím zařízením, ale nebylo v silách Sester monitorovat celý nekoráb – zvlášť když existovaly záhadné elektronické mrtvé zóny, kde snímače nefungovaly. Možná že Ctěné matre nebo původní stavitelé lodi instalovali nějaká blokační zařízení k ochraně jistých tajemství. Četné dveře, chráněné kódy, zůstávaly neotevřeny už od doby, kdy loď opustila Gammu. Byly tam doslova tisíce kajut, do nichž nikdo nikdy nevešel, ani je neprozkoumal.

Přesto Duncan nečekal, že na jedné ze zřídka navštěvovaných palub objeví dlouho uzavřenou popravčí komoru.

Potrubní výtah se zastavil na jedné z ústředních etáží hluboko v lodi. Duncan do tohoto poschodí nemířil, dveře se však otevřely a výtah se samočinně vypnul kvůli řadě údržbářských procedur, které stará loď prováděla automaticky.

Duncan studoval palubu před sebou. Zaznamenal, že je chladná a prázdná, matně osvětlená a neobývaná. Kovové zdi byly natřeny jen základovou bílou barvou, která nedokázala dokonale zakrýt hrubý kov vespod. Věděl o podobných nehotových palubách, ale nikdy necítil potřebu je prozkoumat, protože předpokládal, že byly opuštěny nebo nikdy neužívány.

Tuto loď však vlastnily Ctěné matre, a to celé roky, než jim ji Teg ukradl před nosem. Duncan nemohl předpokládat vůbec nic.

Vystoupil z výtahu a vydal se po dlouhé chodbě, která sahala překvapivě daleko. Zkoumání neznámých palub a kajut se podobalo skoku do vesmíru naslepo: netušil, kde může skončit. Šel a namátkou přitom otevíral jednotlivé kabiny. Posuvné dveře odhalovaly setmělé prázdné místnosti. Podle prachu a absence nábytku soudil, že je nikdy nikdo neobýval.

Uprostřed paluby se táhla krátká chodba, které obkružovala uzavřenou sekci se dvěma dveřmi, označenými „strojovna“. Tyto dveře se při jeho doteku neotevřely. Duncana to překvapilo a začal zkoumat zavírací mechanismus. Jeho bioprint, zakódovaný do lodních systémů, mu měl zajistit kompletní přístup do všech prostor. Použil hlavní ovládací kód, vyřadil ovládání dveří a vynutil si otevření zámků.

Sotva vešel dovnitř, okamžitě zachytil v temnotě cosi zvláštního, nepříjemný, dávno vyčpělý pach ve vzduchu. Kajuta nepřipomínala žádnou jinou, jakou kdy na lodi viděl. Její stěny byly nestejnoměrně jasně rudé. Skvrny té křiklavé barvy na něj působily nepříjemně. Potlačil stísněný pocit a zahlédl na jedné zdi něco, co vypadalo jako část obnaženého kovu. Duncan po něm přejel rukou a celá střední část kajuty se najednou začala posouvat a se skřípotem se obracet.

Sotva ustoupil z cesty, vynořily se z podlahy hrozivě vyhlížející přístroje, zařízení vyrobená k jedinému účelu – působit bolest.

Mučicí nástroje Ctěných matre.

Světla v tlumeně osvícené kajutě se rozzářila, jakoby v dychtivém očekávání. Napravo uviděl strohý stůl a tvrdé rovné židle. Po stole byly rozházeny špinavé talíře s něčím, co vypadalo jako okoralé nedojedené zbytky jídla. Děvky muselo něco vyrušit během jeho konzumace.

Jeden stroj z té sbírky ještě pořád svíral lidskou kostru, držící pohromadě jen vyschlými šlachami, ostnatým drátem a cáry černého roucha. Žena. Z boku velikého stylizovaného svěráku visely kosti, celá paže oběti byla ještě pořád chycena v jeho mechanismu.

Duncan se dotkl dávno nečinného ovládání a rozevřel svěrák. S velikou opatrností a úctou odstranil rozpadající se tělo ze surového kovového objetí a položil ho na zem. Bylo téměř mumifikované, nevážilo skoro nic.

Jistě to byla nějaká benegesseritská zajatkyně, možná Ctihodná matka z některé planety Sesterstva, kterou děvky zničily. Duncan soudil, že ta nešťastná oběť nezemřela rychle ani snadno. Díval se na seschlé ztvrdlé rty a téměř slyšel kletby, které ta žena musela šeptat, když ji Ctěné matre zabíjely.

Duncan zesílil osvětlení světelných panelů a dál pod ním zkoumal velkou místnost a její labyrint podivných přístrojů. Poblíž dveří, kterými vstoupil, našel průhlednou popelnici s jasně viditelným hrůzným obsahem: čtyři další ženské kostry, všechny nepořádně navršeny na sebe, jako by tam byly odhozeny bez velkých cirátů. Zabity a zahozeny. Všechny z nich měly černá roucha.

Navzdory tomu, kolik bolesti způsobily, se Ctěné matre nedozvěděly informaci, kterou požadovaly: polohu Kapituly a benegesseritský klíč k ovládání tělesných procesů, schopnosti Ctihodných matek manipulovat se svými vnitřními chemickými pochody. Znechucené a rozzuřené děvky zabily své benegesseritské vězeňkyně jednu po druhé.

Duncan mlčky uvažoval o svém objevu. Připadalo mu, že tady slova nestačí. Nejlepší bude říct o té hrůzné místnosti Sheeaně. Je to Ctihodná matka a bude už vědět, co dělat.

Nauč se rozpoznat svého největšího nepřítele. Můžeš to být i ty sám.

Matka velitelka Murbella,

archivy Kapituly

Po popravě vzdorné Ctěné matre Murbella nijak nepospíchala setkat se s delegací Gildy. Chtěla se ujistit, že než pustí do hlavního sálu Centrály kohokoli zvenku, budou všechny stopy odporu vyhlazeny.

Tyto malé vzpoury byly jako drobné ohně – jakmile zadupala jeden, hned se kolem rozhořely další. Dokud její vláda nad Kapitulou nebude silná a nezpochybnitelná, nebude moci Matka velitelka napřít síly k úkolu přivést do nového Sesterstva opoziční buňky Ctěných matre z jiných planet.

A  to musela vykonat. Teprve potom se budou moci všichni postavit neznámému blížícímu se Nepříteli, který vyhnal Ctěné matre z okrajů Rozptylu. Aby proti této zásadní hrozbě uspěla, bude potřebovat Kosmickou gildu.

Každý krok celkového plánu běžel hladce jako propojené vagony vlaku na magnetickém polštáři.

K patě stupínku pod Murbelliným zdobeným trůnem se přišourala Bellondová. Vystupovala věcně a výkonně, s přesně odměřenou dávkou podřízenosti. „Matko velitelko, delegace Gildy začíná být netrpělivá – jak jsi měla v plánu. Myslím, že už dozrála pro setkání s tebou.“

Murbella si tu obézní ženu změřila. Benegesseriťanky dokázaly ovládat i ty nejnepatrnější nuance chemických procesů svého těla, takže sám fakt, že si dovolila tak ztloustnout, v sobě nesl jisté sdělení. Známka revolty? Demonstrace nezájmu o to, aby byla vnímána jako sexuální objekt? Někdo by to mohl považovat za políček do tváře Ctěných matre, které pomocí tradičnějších metod vybrušovaly své tělo k naprosté dokonalosti. Murbella však měla podezření, že Bellondová svou obezitu využívá k tomu, aby rozptýlila a otupila své potenciální protivníky: budou-li ji mít za pomalou a slabou, podcení ji. Murbella dobře věděla, jaká by to byla chyba.

„Přines mi kořeněnou kávu. Musím být co nejpozornější. Ti gildaři se mě jistě pokusí zmanipulovat.“

„Mám je sem hned poslat?“

„Nejdřív tu kávu, pak Gildu. A zavolej sem Dorii. Chci vás mít obě u sebe.“

Bellondová se s vědoucím úsměvem odvlekla.

Murbella se připravovala, poposedla na velikém křesle dopředu a narovnala se v zádech. Rukama sevřela tvrdé a hedvábně vyhlazené súkameny na opěrkách křesla. Po letech násilností, po všech mužích, které si zotročila, a ženách, které zabila, už věděla, jak působit hrozivě.

Jakmile Murbella dostala kávu, kývla na Bellondovou. Stará Sestra se dotkla komunikačního zařízení, které měla v uchu, a přivolala žadatele z Gildy.

Přispěchala Doria, věděla, že jde pozdě. Ctižádostivá mladá žena, která nyní sloužila jako klíčová poradkyně Matky velitelky z frakce Ctěných matre, postoupila na žebříčku tím, že své nejbližší soupeřky prostě zabila, zatímco jiné Ctěné matre ztrácely čas souboji s konkurenčními benegesseritskými ženami. Jako proutek štíhlá Doria rozpoznala nově se rýsující schémata moci a rozhodla se, že bude raději zástupkyní vítězky než vůdkyní poražených.

„Zaujměte místa po mých bocích. Kdo je formálním zplnomocněncem? Poslala Gilda někoho zvlášť důležitého?“ Murbella věděla jen to, že delegace Gildy dorazila k novému Sesterstvu s požadavkem – vlastně s  prosbou – o slyšení u ní.

Před bitvou u Uzlu ani Gilda neznala polohu Kapituly. Sesterstvo svůj domovský svět skrývalo za bariérou nekorábů a jeho souřadnice se nenašly v žádných gildovních navigačních záznamech. Jakmile se však jednou stavidla otevřela a houfně přibývaly Ctěné matre, nebyla už poloha Kapituly přísně chráněným tajemstvím. Přesto přímo do Centrály přicházelo jen málo cizích lidí.

„Dorazil jejich nejvyšší lidský administrativní funkcionář,“ řekla Doria hlasem tvrdým jako křemen, „a kormidelník.“

„Kormidelník?“ To překvapilo dokonce i Bellondovou. „Tady?“

Doria se na svou družku zamračila a pokračovala: „Dostala jsem zprávy z centrálního přístavu, kam dorazila gildovní loď. Je to kormidelník třídy Edrik, nesoucí genové dědictví staré krevní linie.“

Na Murbellině širokém čele vystoupily vrásky. Pečlivě prozkoumala tuto přímou zprávu i informaci, která se jí vynořila v hlavě z řetězce zděděných vzpomínek. „Administrátor a kormidelník?“ Dovolila si chladný úsměv. „Gilda pro nás musí mít vážně důležitou zprávu.“

„Možná to z jejich strany neznamená nic víc než projev ponížení, Matko velitelko,“ řekla Bellondová. „Gilda zoufale touží po koření.“

„A to by taky měla!“ vyštěkla Doria. Ona a Bellondová stály odjakživa proti sobě. Jejich zapálené debaty sice občas přinesly zajímavé náhledy, ale právě teď to Murbella považovala za pošetilé.

„Dost, vy obě. Nedovolím, aby vás gildaři viděli, jak po sobě štěkáte. Takové dětinské projevy svědčí o slabosti.“ Obě poradkyně rázem ztichly, jako by jim někdo zamkl ústa.

Veliké dveře sálu se rozletěly a strážkyně ustoupily na bok, aby mohla vejít delegace mužů v šedých róbách. Nově příchozí měli zavalité postavy, holé hlavy, tváře lehce znetvořené a jaksi nepatřičné . Gilda nepěstovala své lidi s ohledem na fyzickou dokonalost ani přitažlivost. Zaměřovala se na lidskou mysl, na maximalizaci jejího potenciálu.

V čele delegace kráčel vysoký muž ve stříbrném rouchu, jehož holá hlava byla hladká jako leštěný mramor, až na bílý cop, který mu visel z týlu jako dlouhý elektrický kabel. Administrativní úředník se zastavil a přejel po sále mléčně zakalenýma očima (nezdálo se však, že by byl slepý). Pak popošel dopředu, aby uvolnil cestu rozměrné konstrukci, která ho následovala.

Za gildařem se vznášelo veliké zpevněné akvárium, průhledná pokroucená bublina naplněná oranžovým melanžovým plynem. Nádobu svírala těžká zakřivená kovová konstrukce, vzpínající se jako podpůrné žebroví. Za silným plasklem pozorovala Murbella jakousi znetvořenou postavu. Nebyl to už tak docela člověk, měl ochablé tenké končetiny, jako by jeho tělo nebylo nic víc než stonek, podpírající zbytnělý mozek. Navigátor.

Murbella se zvedla z trůnu. Bylo to znamení, že na delegaci shlíží spatra, ne gesto úcty. Zauvažovala, kolikrát už takoví vysoce postavení zástupci předstoupili před politické vůdce a imperátory a vydírali je díky mocnému monopolu Kosmické gildy na cestování vesmírem. Tentokrát však cítila rozdíl. Kormidelník, vysoký administrátor a pět dalších gildovních průvodců dorazilo jako vylekaní prosebníci.

Doprovod v šedém sklonil pod jejím pohledem hlavy, ale copatý zástupce předstoupil před kormidelníkovu nádobu a uklonil se. „Jsem administrátor Rentel Gorus. Zastupujeme Kosmickou gildu.“

„To je zřejmé,“ poznamenala chladně Murbella.

Jako by se kormidelník bál, že zůstane v pozadí, připlul k zakřivené přední stěně své nádoby. Promluvil hlasem zkresleným reproduktory a překladači, ukrytými v kovových podpůrných žebrech. „Matko představená Bene Gesseritu… nebo tě máme oslovovat jako Velkou ctěnou matre?“

Murbella věděla, že navigátoři bývají tak izolovaní a komplikovaní, že dokážou stěží komunikovat s běžnými lidmi. Kvůli svým mozkům, poskládaným jako předivo vesmíru, nedokážou vyslovit srozumitelnou větu, a místo toho komunikují se svým ještě bizarnějším a exotičtějším Orákulem času. Někteří kormidelníci se však ještě drželi pozůstatků své genetické minulosti a záměrně se „brzdili“, aby dokázali jednat jako prostředníci s obyčejnými lidmi.

„Můžeš mě oslovovat Matko velitelko, pokud to bude s úctou. Jak se jmenuješ, kormidelníku?“

„Jsem Edrik. Mnoho lidí z mého rodu jednalo s vládami a jednotlivci, už od dob imperátora Muad’Diba.“ Připlaval blíž ke stěnám nádoby a Murbella viděla jeho nepřirozené oči ve velké znetvořené hlavě.

„Historie mě zajímá míň než vaše současná kritická situace,“ řekla Murbella. Zvolila si raději ocelový přístup Ctěných matre než chladné vyjednávání benegesseriťanek.

Administrátor Gorus se dál ukláněl, jako by mluvil k podlaze u Murbelliných nohou. „Se zničením Rakis zahynuli všichni její píseční červi a pouštní planeta už víc neposkytuje koření. Ctěné matre ten problém ještě zhoršily, když vyvraždily staré tleilaxanské Pány. Tím se ztratilo tajemství výroby koření z axolotlských nádrží.“

„Dost obtížná situace,“ zamumlala Doria a ušklíbla se.

Murbella se zamračila a ohrnula rty. Stále ještě stála. „Prohlašuješ to, jako bychom to samy nevěděly.“

Navigátor pokračoval. Zvýšil hlas, aby přehlušil další Gorusova slova: „V uplynulých dobách byla hojnost melanže a my jsme měli četné nezávislé zdroje. Teď, po málo víc než deseti letech, zbývají Gildě jen její vlastní zásoby, a ty se rychle ztenčují. Začíná být obtížné získat koření i na černém trhu.“

Murbella si založila ruce na prsou. Bellondová a Doria po jejích stranách vypadaly nesmírně spokojeně. „Ale my bychom vám mohly dodat nové koření. Pokud se rozhodneme. Pokud nám k tomu dáte dobrý důvod.“

Edrik se vznášel ve své nádobě. Doprovodní gildaři uhýbali pohledem.

Pás pouště, ovíjející Kapitulu, se každý rok rozrůstal. Docházelo k výlevům koření a zakrslí píseční červi rostli, i když byli zatím jen stínem monster, která kdysi brázdila duny Rakis. Před desítkami let, dřív než Ctěné matre Dunu zničily, nasbíral Bene Gesserit obrovské zásoby tehdy hojného koření. Naproti tomu Kosmická gilda – v přesvědčení, že doby vzácnosti melanže jsou dávno pryč a trh je silný – se na možný nedostatek nepřipravila. Zaskočilo to dokonce i starý obchodní konglomerát CHOAM.

Murbella přistoupila blíž k nádobě, soustředěná na kormidelníka. Gorus si založil ruce a řekl jí: „Důvod, proč jsme dorazili, je proto zřejmý… Matko velitelko.“

Murbella řekla: „Mé Sestry a já máme dobrý důvod zastavit vám dodávky.“

Zmatený Edrik zamáchal prsty s plovacími blánami ve zvířeném plynovém oparu. „Matko velitelko, čím jsme si vysloužili vaši nemilost?“

Opovržlivě zvedla tenké obočí. „Vaše Gilda věděla, že Ctěné matre nesou z Rozptylu zbraně, schopné zničit celé planety. A přesto jste k nám ty děvky přivezli!“

„Ctěné matre měly z Rozptylu své vlastní lodě. Své vlastní technologie –“ začal Gorus.

„Ale letěly naslepo, neznaly krajinu Starého impéria, dokud jste je nenavedli. Gilda jim ukázala cíle, zavedla je ke zranitelným světům. Gilda nese spoluvinu za vyhlazení miliard životů – ne jen na samotné Rakis, ale i na naší knihovní planetě Lampadas a nesčetných dalších. Všechny světy Bene Tleilaxu byly zničeny nebo dobyty, zatímco naše vlastní Sestry zůstávají zotročeny na Buzzellu, sklízejí súkameny pro vzbouřené Ctěné matre, které se neskloní před mou nadvládou.“ Propletla prsty dohromady. „Kosmická gilda je za ty zločiny přinejmenším částečně zodpovědná, takže nám to musíte vynahradit.“

„Bez koření se zabrzdí cestování vesmírem a veškerý galaktický obchod!“ V hlase administrátora Goruse bylo jasně znát poplach.

„Tak? Gilda se už dřív vychloubala svým spojenectvím s Iksany, když užívala primitivní navigační přístroje. Tak je nasaďte místo navigátorů, nemáte-li dostatečné zásoby koření.“ Čekala, aby zjistila, jestli ji obviní ze lži.

„Podřadné náhrady,“ prohlásil Edrik.

Bellondová dodala: „Lodě v Rozptylu létají bez koření i bez kormidelníků.“

„Nesčetně se jich ztratilo,“ řekl Edrik.

Gorus rychle nasadil smířlivý tón. „Matko velitelko, ty přístroje z Iksu jsou pouhé nouzové vynálezy, které se dají použít jen v krajních případech. Nikdy jsme se na ně nespoléhali. Všechny lodě Gildy musí nést schopného kormidelníka.“

„Takže když jste se chlubili těmi přístroji, byl to všechno jenom podvod, abyste docílili poklesu ceny melanže? Abyste přesvědčili kněží Rozděleného boha a Tleilaxany, že nepotřebujete to, co vyrábějí?“ Prohnula opovržlivě rty. Během let, kdy byla Kapitula skrytá, se dokonce i benegesseritské Sestry vyhýbaly gildovním korábům. Uchovávaly polohu své planety uzavřenou ve vlastních myslích. „A teď, když požadujete koření, není nikdo, kdo by vám ho prodal. Nikdo, až na nás.“

Murbella se držela vlastních triků. Marnotratné používání melanže v Kapitule bylo především divadýlko, pouhý klam. Červi v pouštním pásu dosud poskytovali jen hrstku koření, ale Bene Gesserit udržoval trh v chodu díky volně prodávané melanži ze svých hojných zásob. Přitom však naznačoval, že pochází od nově zrozených červů ve vyprahlém pásu. Časem bude poušť na Kapitule skutečně bohatá na koření stejně jako písky Rakis, ale prozatím byl ten úskok Sesterstva nutný, aby se zvýšil dojem síly a neomezeného bohatství.

A někde mohou být koneckonců i jiné planety produkující melanž. Před „nocí dlouhých nožů“ Ctěných matre rozeslala Matka představená Odradová skupiny Sester v neřízených nekorábech do nezmapovaného vesmíru. Vezly s sebou exempláře písečných červů a jasné instrukce, jak založit nové pouštní planety. Právě teď už může existovat víc než tucet nově vytvořených náhradních Dun. „Odstraňte potenciální slabé místo,“ říkávala tehdy často Odradová a pak to opakovala ze zděděných vzpomínek. Nesnáz s kořením zase zmizí a po celé galaxii se objeví čerstvé zdroje melanže.

Prozatím se však monopol nacházel v ocelovém držení nového Sesterstva.

Gorus se sklonil ještě hlouběji, aniž zvedl mléčné oči. „Matko velitelko, zaplatíme, co si budeš přát.“

„Pak tedy zaplatíte svým utrpením. Slyšeli jste někdy o benegesseritském trestu?“ Dlouze a chladně se nadechla. „Vaše žádost se zamítá. Kormidelníku Edriku a administrátore Gorusi, můžete vyřídit svému Orákulu času a kolegům navigátorům, že Gilda dostane další koření, až… a pokud vůbec… usoudím, že si je zasloužíte.“ Cítila, jak ji hřeje uspokojení, a domýšlela se, že pochází od Odradové v ní. Bude-li Gilda dost lačná, bude též připravená tančit přesně podle jejího pískání. Všechno to byla součást nadcházejícího velikého plánu.

Gorus řekl roztřeseně: „Přežije vaše nové Sesterstvo bez Gildy? Můžeme nasadit mohutné síly svých maxitrajlerů a koření vám prostě sebrat.“

Murbella se pro sebe usmála. Věděla, že takhle hrozba je bezzubá. „Pokud bych to vaše směšné prohlášení brala aspoň chvíli vážně, vy byste riskovali, že navždycky zničíte koření? Rozmístily jsme výbušniny, důmyslně sestrojené tak, aby zničily kořeněné písky a zaplavily je našimi zásobami vody, pokud zaznamenáme byť sebemenší invazi zvenku. Poslední píseční červi by zahynuli.“

„Jsi stejně zlá jako Paul Atreides,“ zvolal gildař. „I on takhle hrozil Kosmické gildě.“

„Beru to jako lichotku.“ Murbella se podívala na zmateného kormidelníka, vznášejícího se ve svém kořeněném plynu. Administrátorova holá hlava se leskla potem.

Pak se obrátila na pětičlenný šedě oděný doprovod gildařů. „Podívejte se na mě. Všichni!“ Průvodci zvedli tváře a odhalili společně sdílený strach. I Gorus rychle vzhlédl a kormidelník přitiskl zmutovanou tvář k průhlednému plasklu.

Přestože se Murbella obracela na skupinu z Gildy, její slova byla zároveň namířena na obě frakce žen, které jí v rozlehlé hale naslouchaly. „Sobečtí blázni, blíží se k nám větší nebezpečí – Nepřítel tak silný, že vyhnal Ctěné matre zpátky z Rozptylu. Všichni to víme.“

„Všichni jsme o tom slyšeli , Matko velitelko.“ Z administrátorova hlasu přímo odkapávala skepse. „Žádný důkaz jsme neviděli.“

Oči jí zaplály. „Ach, jistě. Nepřítel se blíží, ale jeho hrozba je tak nesmírná, že nikdo – nové Sesterstvo, Kosmická gilda, CHOAM, dokonce ani Ctěné matre – netuší, jak se mu dostat z cesty. Oslabili jsme sami sebe a vyplýtvali energii na zbytečné boje, kdežto pravou hrozbu jsme ignorovali.“ Zavířila svým hady zdobeným rouchem. „Pokud nám Gilda zajistí dostatečnou pomoc v nadcházející bitvě a udělá to s náležitým nadšením, pak možná znovu posoudím, zda vám otevřeme své zásoby. Pokud se nebudeme moci postavit tomu nelítostnému Nepříteli, pak bude hašteření o koření náš nejmenší problém.“

Tahají Páni skutečně za nitky – nebo můžeme díky těm nitkám Pány polapit?

Tleilaxanský Pán Alef,

(replika, Tvarový tanečník)

Zástupci Tvarových tanečníků se dostavili do konferenční místnosti na palubě jedné z gildovních lodí, používané Ztracenými Tleilaxany. Povolali je genetičtí kouzelníci z Rozptylu, aby jim tu předali jasné nové instrukce.

Druhořadý Uxtal se shromáždění zúčastnil jako zapisovatel a pozorovatel. Neměl v plánu promluvit, řeč by mu vynesla jen pokárání nadřízených. Nebyl natolik významný, aby mohl nést takovou odpovědnost, zvlášť za účasti obdoby Pána, jednoho z těch, kteří se nazývali Stařešiny. Uxtal však byl přesvědčen, že dřív nebo později jeho talent rozpoznají.

Loajální Tleilaxan měl šedou pleť a byl maličký, s drobnými rysy a tělem napuštěným kovy a blokacemi na obranu před jakýmikoli snímači. Nikdo by nedokázal ukrást Ztraceným Tleilaxanům tajemství genetiky, Božského jazyka.

Stařešina Burah, podobný přerostlému elfovi, se usadil na své vyvýšené sedadlo v čele stolu, zatímco se jeden po druhém začali objevovat Tvaroví tanečníci. Bylo jich celkem osm – starobylé a pro Tleilaxany posvátné číslo, jak Uxtal zjistil ze studia posvátných knih a rozluštěním tajných gnostických poselství z uchovaných slov Proroka. Ačkoli Stařešina Burah ty proměnlivé tvory pozval, Uxtal měl v jejich přítomnosti stísněný pocit, který nedokázal přesně vyjádřit myšlenkou ani slovy.

Tvaroví tanečníci vypadali jako naprosto nepopsatelní, průměrní členové posádky. Celé roky už byli nasazeni na palubě gildovního korábu, kde mlčky a zdatně vykonávali své povinnosti; dokonce ani Gilda netušila, že došlo k záměnám. Tato nová rasa Tvarových tanečníků široce infiltrovala zbytky Starého impéria. Dokázali vyzrát na většinu zkoušek, přelstili dokonce i Mluvčí pravdy čarodějnic. Burah a další vůdci Ztracených Tleilaxanů se často bavili nad tím, že dosáhli vítězství, zatímco se Ctěné matre a benegesseriťanky štvaly a připravovaly se na jakéhosi tajemného velkého Nepřítele. Skutečná invaze už byla mezitím v plném proudu a Uxtal jen užasle a ohromeně sledoval, co se jeho lidem podařilo vykonat. Byl hrdý na to, že k nim patří.

Na Burahův povel zaujali Tvaroví tanečníci svá místa. Vedl je jeden z nich, který se zdál být mluvčím (Uxtal však všechny ty tvory považoval za stejné jako trubce ve včelím úlu). Jak je tak pozoroval a dělal si poznámky, poprvé ho napadlo, jestli snad Tvaroví tanečníci náhodou nemají vlastní tajnou organizaci stejně jako vůdci Tleilaxanů. Ne, jistěže ne. Tito proměnliví tvorové byli vyšlechtěni jako následovníci, ne jako nezávislí myslitelé.

Uxtal dával dobrý pozor a připomínal si, aby nemluvil. Později záznamy z této schůze přepíše a rozšíří informace mezi další Stařešiny Ztracených Tleilaxanů. Jeho úkolem bylo dělat pomocníka; zvládne-li to, může postoupit výš a nakonec snad dosáhnout i titulu Stařešiny svých lidí. Mohl by snít ještě o něčem víc? O pozici jednoho z nových Pánů!

Stařešina Burah a přítomný kehl neboli rada reprezentovali rasu Ztracených Tleilaxanů a jejich Velkou víru. Kromě Buraha existovalo jen šest Stařešinů – celkem tedy sedm, a posvátné číslo přitom byla osmička . I když to Uxtal nikdy neřekl nahlas, cítil, že by měli brzy jmenovat ještě někoho dalšího, snad dokonce povýšit přímo jeho samotného , aby počet zachoval příslušnou rovnováhu.

Burah pozoroval Tvarové tanečníky a rty se mu přitom podrážděně stáhly. „Požaduji zprávu o vašem postupu. Jaké záznamy jste zachránili ze zničených tleilaxanských planet? Víme toho o jejich technologii dost málo na to, abychom mohli pokračovat ve své posvátné práci. Naši padlí nevlastní bratři toho věděli mnohem víc, než jsme zjistili. To je nepřijatelné.“

Vyrovnaně vyhlížející „vůdce“ Tvarových tanečníků v uniformě gildaře se usmál. Obrátil se na své proměnlivé druhy, jako by Stařešinu Buraha ani neslyšel promluvit. „Dostal jsem další soubor rozkazů. Naše základní instrukce zůstávají stejné. Máme najít nekoráb, který unikl z Kapituly. Pátrání musí pokračovat.“

K Uxtalovu překvapení se ostatní Tvaroví tanečníci odvrátili od Buraha a soustředili se na svého mluvčího. Stařešinu to rozčililo, až praštil pěstičkou do stolu. „Uniklý nekoráb? Co je nám do nekorábu? Kdo jsi – který z vás to je? Nikdy vás od sebe nedokážu rozlišit, ani podle pachu.“

Tvarový tanečník se podíval na Buraha a zdálo se, že zvažuje, jestli má odpovědět nebo ne. „Momentálně se nazývám Khrone.“

„Naše priority se liší od těch vašich,“ prohlásil otevřeně Khrone.

Burah si svého pomocníka přezíravě změřil. „To jsou jen přeludy Tvarových tanečníků.“

„Nemůžou uniknout.“

Rabbi,