Manekýna
za oltářem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Mirka Zlatníková, Adéla Vopavová

Manekýna za oltářem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

BŮH EXISTUJE STEJNĚ JAKO KRÁSA

V dětství jsem na Petru zírala celé hodiny. A nejen na ni, na všechny manekýny, které se objevovaly v časopise Žena a móda, Verena nebo Pramo. Zatímco dnes potkáváte na ulici dívky, které se současným modelkám podobají, v 70. letech, byl mezi běžnou pracující ženou a manekýnou propastný rozdíl.

Dívky z časopisů měly na sobě oblečení, které se obvykle nedalo nikde koupit ani objednat. Neroztékala se jim líčidla, měly pudry ve správných odstínech a dobře ostříhané vlasy. Aby kolem nich nevznikl nějaký kult osobnosti, čtenářky módních časopisů o nich nic bližšího nevěděly. Jejich jména jsme si sdělovaly šeptem: Milada Karasová, Maruška Kadeřábková, Ivana Zelníčková (později Trumpová), Petra Šáchová…

U Petry bylo inkognito zvlášť dokonalé. Byla totiž zároveň studentkou teologie a později husitskou farářkou. Představa, že by se čtenářky dozvěděly, že jim módu předvádí „soudružka farářka“, musela tehdejším redaktorům dělat těžkou hlavu.

Ženě, která mi otevírá dveře, je 72 let a první, co si uvědomím, je, že je stále krásná. Cítím to trochu jako nespravedlnost. Nemohlo by se to ve vyšším věku obrátit? Ne, nemohlo.

„Dívčí módu“, jak se tehdy říkalo, Petra předváděla ještě ve třiceti a dětsky velké modré oči jí zůstaly dodnes. Po několika návštěvách mě napadá, že jí zůstala i dětská duše. Ke všemu přistupuje otevřeně, beze strachu, že ji nové informace vyvedou z jejích starých jistot.

Cvičí tai-chi a jógu a zajímá se o jejich filozofické zázemí. Zkoušela vymítat ďábla, vyhánět zlé duchy a byla svědkem zázraků. Má desítky kamarádů, profil na Instagramu a na YouTube najdete její večerní čtení bible. Pokud jste ortodoxní, nebude to nic pro vás. O Halloweenu má na sobě během kázání modrou paruku (v knize se dozvíte, kde k ní přišla). Na silvestra má vedle bible skleničku koňaku a někdy i tričko s nápisem.

Miluje barvy a nosí je. Žádné pastelové tóny, které se doporučují dámám ve vyšším věku, ale sytě žlutou, zelenou a tyrkysovou. Proč? „Protože mi sluší“, odpovídá. V jejím botníku najdete lodičky na dvanácticentimetrových podpatcích snad ve všech barvách. Obouvá si je pochopitelně výjimečně, ale když to srovnám s teniskami, které nosím já, trochu se stydím.

Nad svým botníkem se hodlám vážně zamyslet.

Svého času skočila Petra rovnýma nohama do komunální politiky a odešla odtud se spoustou špatných zkušeností. Ani to jí ale nezkalilo radost ze života a ochotu pomáhat lidem kolem sebe.

Už na začátku našich rozhovorů se k nám připojila moje dcera Adéla a některé otázky v téhle knize jsou její. Hlavně ty o lásce a dětství. Petra jí trpělivě vysvětluje, že na lásku člověk nemá nárok a že je klidně možné, že žádnou pravou a velkou nikdy nepotká, což ale vůbec neznamená, že bude mít špatný život.

Vypráví nám, kolikrát a jak hluboce ji církev zklamala. Její vírou v Boha to však neotřáslo.

Bůh je běžnou položkou jejího života. Řídí se podle něj jako podle mapy, kompasu, nebo hodinek. Neupadá do transu, nemá náboženská vytržení. Základem její víry je jistota, že zlé časy se dají přežít a že bude líp. Stačí si navzájem pomáhat.

Já i Adéla jsme v dětství prošly nedělními školami v evangelické církvi. O náboženství jsme četly, přemýšlely i diskutovaly. Pochybovaly i věřily.

Až do setkání s Petrou ani jedné z nás nedošlo, jak je to vlastně celé jednoduché.

Bůh existuje stejně, jako existuje krása. Zkuste je definovat, zkuste si na ně sáhnout a hmátnete do prázdna. Nezbývá než v ně věřit.

Mirka Zlatníková

DĚTSTVÍ

S jakým typem dětí jste se kamarádila, když jste byla v předškolním a školním věku?

Moje nejbližší přítelkyně v té době byla moje o dva roky starší sestra. Na rozdíl ode mě byla tmavá brunetka s hodně tmavýma očima. Vedle ní jsem vypadala jako andělíček, žluté vlasy a světle modré oči. Přesto jsem byla taková trochu větší dračice. Byla jsem divočejší a ničeho jsem se nebála. Sestra byla naopak bojácnější, neuměla se ostatními dětmi moc bavit. Zastávala jsem se jí, pomáhala jí. Připomíná mi to moje dvě vnoučata – chlapeček, ač je starší o tři roky, si občas nechával ubližovat. V osmi letech mu nějaké dvě děti na pískovišti sebraly hračku. Nastoupila tam jeho sestra, čtyřletá Terezka, dala si ruce v bok a prohlásila: „Dej mu tu hračku, nebo ti jednu ubalim!“

Ač tedy byla sestra starší, objednávala jsem za ni v obchodě, a když jí někdo ubližoval a já nevěděla, jak jí pomoci, hodila jsem po něm třeba kamenem. Děti utekly a já zachránila svoji milovanou sestřičku. Nikdy bych nikoho nenechala, aby jí ublížil. Nesnesu, když někdo ubližuje slabším.

Takže jste měla tendenci ochraňovat slabší?

Vždycky. Odmala ve mně viděli oporu lidé postižení, sociálně slabší, nebo lidé vyloučení ze společnosti. Možná už tohle bylo předurčení k mému povolání. Nenechám si líbit jakékoli bezpráví a utlačování slabších. Vidíte, říkám to, jako by někdo ubližovat mě, ale já to tak cítím. Kdykoliv někdo někomu křivdí nebo dělá něco zlého druhému, snažím se to vyřídit. Vždycky se postavím na stranu oběti, i když se těch postižených pak často nemohu zbavit. Stává se, že se na mě nalepí nějaký podivín a pak se ho nemůžu zbavit, protože odmítá mluvit s kýmkoliv jiným.

Bylo to někdy naopak a potřebovala jste někoho, kdo by se zastal vás?

Já vám ani nevím. Když jsem byla na teologické fakultě, hodně se mluvilo o tom, že jsou ženy v církvi utlačovány. Všechny ženy na to kývaly hlavou a potvrzovaly, že jsou v církvi upozaďovány. Já jsem si toho nikdy nevšimla. Když se mi něco nelíbilo, řekla jsem to. Možná jsem si toho utlačování nevšímala, možná jsem si to prostě líbit nenechala. Říkali mi, že je to proto, že jsem taková od rány, ostatní ženy se netroufnou ozvat, a tak dostanou ty horší fary. Kromě svých několika velkých příkoří jsem ale nikdy nepotřebovala pomoct, postarala jsem se vždycky sama. Je mi jasné, že jako dřív se i dnes mnozí bojí o své jisté a teplé místečko. A tak nutíme podřízené k falši a přetvářce, protože pravda se vždy trestá.

Byla jste taková dračice i v pubertě?

Kdyby byli naživu mí rodiče, možná by mluvili jinak, ale já myslím, že ne. Obecně si ale myslím, že v pubertě je to s děvčaty těžší. I proto jsem vždy chtěla syna. Nosila jsem hodně bláznivé, možná až vyzývavé oblečení, a chodila jsem se bavit s kamarády. Že bych ale měla nějaké průšvihy, kázeňské přestupky, to nikdy. Obklopovala jsem se vždycky slušnými lidmi a pečlivě si kamarády vybírala. Zajímali mě vzdělaní lidé, protože neklábosili o hloupostech, ale zajímali se o důležité věci. S takovými jsme si měli co předat. Samozřejmě jsem také zkoušela kouřit a pít, ale to mě moc nebavilo. V té době jsem měla velikou výhodu v tom, že pro mě byl můj život sport. Chodila jsem na gymnastiku, plavala, hrála vybíjenou a jezdila na kole. Měla jsem tolik sportovních aktivit, že jsem ve finále neměla ani čas zlobit. Možná jsem byla trochu jiná, do šestnácti let mě vlastně nezajímali ani kluci. Až pak jsme s kamarádkou začaly holdovat módě a dívat se kolem sebe, ale o sex jsem v dospívání zájem neměla.

Měla jste hodně mužských přátel?

Když někdo tvrdí, že přátelství mezi mužem a ženou neexistuje, jsem kategoricky proti. Já mám totiž spoustu přátel mezi muži. A opravdu jde pouze o přátelství. Se svými dlouholetými kamarády mohu spát v jedné posteli, ale nikdy není ani náznak ničeho. Možná nás něco takového mohlo napadnout v mládí, ale nikdy jsme přátelství neporušili. Většina přátel opačného pohlaví se mi svěřovala se svými osobními problémy, partnerskými a tak podobně. Byla jsem už tenkrát vrba. Kdo z mužů mě ale opravdu miloval, byli homosexuálové. V módní branži už v té době byla spousta gayů, kteří nám, manekýnám, pomáhali na přehlídkách. Oblékali nás, chválili nám postavy a pomáhali nám s líčením. Byli pro nás jako bratři, ale rozuměli kosmetice, stylingu, uměli vařit, byli čistotní a brali nás do nejlepších klubů v Praze. Když jsem se výjimečně napila, vždycky mě galantně doprovodili domů.

Co je pro vás u muže nejdůležitější? Na jakých vlastnostech se dá stavět vztah a čeho si u partnera všímat?

Nikdy jsem nehleděla na fyzickou krásu, spíš na lidské hodnoty. Vážíte si ho? Imponuje vám? A co je hodně důležité, voní vám? Setkala jsem se v životě s několika lidmi, kteří pro mě měli natolik odpudivé pižmo, že jsem s nimi nemohla být pomalu ani u jednoho stolu. Je opravdu důležité, aby vám partner voněl. Platí to od psů přes žížaly, až po lidi. Říká se, že proto muži nemají rádi úplně dokonale umyté a vydezinfikované ženy, pak totiž necítí, jak voní doopravdy.

Říká se, že je to biologický pud – pokud muži partnerka voní, může s ní zplodit dítě.

Já zase slyšela, že partnerka má mít široké boky. Aby byla dobrá rodička. Ale teď vážně. Potřebuji si muže vážit. Ne jako vlastního otce, ale jako osobnosti. Jsem ráda, když u něj mám zastání. Mám třeba souseda, který mi často pomáhá na chalupě a každou práci mu zaplatím. Nedávno jsem mu volala, protože se mi porouchala na cestě spojka a potřebovala jsem odtáhnout auto. Opravdu mi hodně pomohl, podávala jsem mu tedy peníze. Div mě nevyhodil a řekl: Nezlobte se na mě, to je pomoc v nouzi. Za to se neplatí. To na mne udělalo dojem.

Potkala jste někdy někoho dokonalého?

Ne. Vždy jsem našla desítky a desítky chyb. Nikdy jsem na toho pravého nenarazila.

Manželovi vaše přátelství s opačným pohlavím nikdy nevadilo?

On byl poctivý úředník, pracoval od tehdy do tehdy a pak se věnoval svým koníčkům. Odpoledne a večery trávil v dílně. Leštil si auto, dělal si pořádek v nářadí. Byl z rodiny, kde maminka obstarávala celou domácnost. Ona pracovala a tchán se válel na gauči. Perfektní servis se tedy očekával i ode mne, ale já měla jiný program. Jezdila jsem přehlídky, vydělávala peníze, chodila na bohoslužby, pomáhala lidem a bavila se s přáteli. Dělat služku mě nikdy neuspokojovalo. Čas sama pro sebe jsem si ale udělat uměla. Vrátili jsme se třeba ve čtyři hodiny odpoledne z přehlídky a manžel o tom nevěděl. Tak jsem zašla s kamarády ještě na drink nebo na večeři a řekla jsem, že jsme přijeli později, aby neměl důvod žárlit. V jiných věcech jsme se ale respektovali. On miloval zimní sporty a turistiku s krosnou na zádech. Já milovala sluníčko a pláž. Takže jsme udělali kompromis, nejdříve jsme jeli k moři a potom společně na hory. Když za mnou chodili na návštěvu přátelé, raději se vždycky vypařil do dílny. Nebo rovnou usnul.

Jak to měli nastavené vaši rodiče? Pomáhal tatínek v domácnosti?

Náš tatínek byl zručný, ten uměl vymalovat, elektrice rozuměl, všechno opravil a zařídil. Jednou za čas dokonce i rád něco uvařil, tak jednou za měsíc. Chlupatý knedlíky, někdy i husu. Domácí práce měli s maminkou rozdělené. Tatínek například luxoval. Maminka ho vždycky dokázala nějak zaúkolovat. Když potom onemocněla, vzorně se o ni staral. Vařil, nakupoval, staral se o maminčiny květiny a její pohodlí, uklízel a všechnu péči mamince vrátil. Někdy šel ale nakoupit a na něco zapomněl. Maminka ho poslala zpátky do obchodu a on zase něco zapomněl. Já bych na to neměla nervy, ale on šel trpělivě třikrát do obchodu a zpátky.

Říkali vám rodiče, že jste krásná?

Ne, o tom se nikdy nezmínili. Tehdy se to tak neříkalo. Je ale pravda, že si schovávali výstřižky ze všech časopisů a rozhovory se mnou a lepili je pod sklo na konferenční stolek. Pyšní na mě tedy asi byli.

Komu z rodičů jste byla podobnější?

Po mamince jsem byla vždycky dominantnější. Maminka měla víc nápadů a měla vždycky plán. Tatínek všechno zařídil a opravil, taky nám dával více volnosti. Byl benevolentnější. Nechal nás koukat na televizi a zastával se nás. Byla jsem vždycky trochu direktivnější po mamince, ale na rozdíl od sestry jsem byla hodně mazlivá. Když jsme pak dospěly, co se výchovy dětí týče, byla sestra určitě přísnější. Já Dominikovi vždy povolila mnohem víc. Když se chtěl v deset večer o prázdninách koukat na televizi, pustila jsem mu ji, stejně pak za pět minut usnul. Jarka mě napomínala, že ho rozmazluju a že nejsem ve výchově důsledná. Například v jídle: Já sama v dětství trpěla nechutenstvím. Když jsem byla malá, nutili mě na Vánoce jíst rybí polévku. Kolik jsem té polévky snědla, tolik jsem do talíře naplakala zpátky. Já ji tak nenáviděla, že mi to zkazilo několikery Vánoce. Jídlo pro mě dlouho bylo opravdu za trest. Dodnes jím velice pomalu. Dominika jsem tím pádem nikdy nenutila nic dojídat.