Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Ronanovo srdce

Vydání první

Copyright © 2020. Finding Ronan’s Heart by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2587. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Finding Ronan’s Heart

vydaného v roce 2020

Český překlad © 2023 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Karen Hulseman, Feed Your Dreams Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2039-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2040-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Melanie Moreland

Ronanovo srdce

Vested interest: ABC Corp. (2)

Věnování

Beth,

děkuju Ti za všechnu Tvoji podporu, pomoc,

upřímnost a péči.

Zvedni hlavu a dej se do boje, moje přítelkyně.

Máme Tě rádi.

Scarlett,

děkuju za slova, která jsem si od Tebe vypůjčila,

za Tvoji velkorysost a neutuchající laskavost.

Matthewe,

jsi pro mě tím, u koho všechno začíná i končí.

A k tomu všechny ty úžasné okamžiky mezi tím

patří Tobě, stejně jako já.

Navždycky.

Kapitola 1

RONAN

Zíral jsem na obrazovku, nakláněl hlavu blíž a mhouřil oči.

„Ne, něco je špatně.“

Paul mi nahlédl přes rameno a jeho rozložitá postava vrhala stín na monitor. „Je to moc?“ zeptal se.

„Nebo málo,“ odpověděl jsem.

Vymazal jsem dvojité sloupy a nahradil je jednolitými, těžší struktury. Přidal jsem detaily na spodní část a nahoře je černě vystínoval.

„Perfektní.“ Jeremy mě poplácal po rameni. „Takhle je to jedinečný.“

Sundal jsem si brýle a protřel si oči. Už bych si měl opravdu dojít na oční prohlídku.

„Pošlu to takhle Addi a uvidíme, co na to řekne.“

Jeremy se svalil do křesla vedle mě. „Bude nadšená. Zítra začneme dělat na dispozicích jednotlivých místností. Chce jich tam mít jenom čtyřiadvacet, že jo?“

Sáhl jsem po termosce s vodou, kterou jsem nosil všude s sebou. Měl jsem rád studenou vodu. Ledově studenou, takže velkou dvoustěnnou lahev jsem si plnil několikrát denně a pokaždé jsem přidal spousty ledu.

„Jo. Všechny luxusní, samostatné. Oddělené ložnice, kuchyňský kout, obývací pokoj a velkolepé koupelny.“

Paul se zasmál, šel si nalít kafe a taky se posadil. „Tohle bude paráda.“

„Trvalo dlouho, než se nám podařilo získat starý hotel v Port Albany. Addi ho chce propojit s vinařstvím. Přijeďte do resortu, navštivte vinařství. Když se uspořádá akce ve vinařství, hosté se ubytují v hotelu. Má v plánu kyvadlovou dopravu, vzájemnou propagaci a spoustu dalšího.“

„Heather už má nějaké nápady na interiér. Celkově plážová atmosféra. Celý dny skicuje.“

Pousmál jsem se. Heather VanRyanová byla jednou z našich „sestřenic“. Naše rozšířená rodina byla obrovská a mnoho z nás pracovalo tady v ABC Corp, což byla divize společnosti BAM, specializující se na podnikání a územní rozvoj v okolí Toronta neboli GTA – Greater Toronto Area, jak se oblasti říká. Naši otcové to město už využili dost. My jako další generace jsme do projektu přinesli novou energii. Nakupovali jsme pozemky, vytvářeli a řídili podniky. Talenty v naší rodině byly hojné a různorodé, a protože jsme vyrostli pohromadě, mohli jsme teď vzájemně dobře spolupracovat. Nikdy jsme od našich otců nepocítili žádný tlak na to, abychom se stali součástí jejich světa. Thomas, Bentleyho syn, byl námořní biolog a o korporátní svět vůbec neměl zájem – s výjimkou peněz, které jeho otec vynakládal na projekty drahé synovu srdci. Shelby, Maddoxova dcera, byla umělkyně, a před správní radou dávala přednost svým obrazům. Každý z bratranců a sestřenic šel vlastní cestou, a pokud je přivedla do ABC, byli vítaní. Podporovali jsme jeden druhého s láskou a respektem, jež nás naučili naše rodiče.

Melissa Hansonová, jedna z našich asistentek, zaklepala na dveře a vešla se sáčkem v ruce. „Přinesla jsem vám oběd.“

Paul se zaculil. „Super. Už mám hlad.“

Jeremy sáhl po pytlíku, ale já jsem se zamračil. „Neřekl jsem si, co chci.“

Zasmála se. „Jako bych to nevěděla. Krůta na bílém chlebu, spousta salátu a hořčice. Pro všechny tři to samý. S váma je to snadný, kluci.“

„Vlastně dávám přednost rajčatům navíc a majonéze. Žádnou hořčici ani salát. A chci kváskovej chleba.“

Vypadala zaskočeně. „Prosím? Vždycky jste si dávali to samý.“

„Protože se nás nikdo neptal,“ zahuhlal jsem potichu. „To je v pohodě,“ pronesl jsem však dostatečně nahlas, aby mě mohla slyšet. Sním tu zatracenou věc tak jako vždycky. „Je to v pořádku.“

„Přinesla jsem vám taky brambůrky,“ dodala a odešla.

Ani jsem se neptal jaký druh. Ani náhodou se nemohlo stát, že by to byly ty se zakysanou smetanou a cibulkou.

Samozřejmě že když Paul vytáhl tři pytlíky brambůrek, byly všechny se solí a octem.

Bez řečí jsem si jeden vzal. Nemělo cenu dělat vlny kvůli sendviči a brambůrkám.

Většinu odpoledne jsme společně pracovali, zdokonalovali návrhy a specifikace budovy.

Byl už podvečer, když jsem zaklapl notebook. „Měli bysme to dneska oslavit. Jdeme na tacos?“ zeptal jsem se dychtivě.

Paul s Jeremym se na sebe podívali a já jsem se zamračil.

„Co je?“

„Hmm, my máme rande.“

Překvapeně jsem povytáhl obočí. „Už zase?“ V poslední době se to stalo několikrát, že mě odmítli. Byl jsem zvyklý být součástí trojice, která se držela neustále pohromadě, a tak mi teď bráchové chyběli.

Byl jsem z trojčat ten nejstarší. Narodil jsem se čtyři minuty před Paulem a o šest minut dřív než Jeremy. Rád jsem se svým statusem staršího chlubil. Nebyli jsme identická trojčata, ale podobní jsme si byli. Všichni jsme byli vysocí a statní jako náš otec, Aiden. Po naší matce, Cami, jsme měli zelené oči. Povahově jsme však byli spíš jako otec – hluční, bouřliví a pozitivní. Paul s Jeremym si byli podobnější – já jsem byl o něco vyšší, trošku statnější, a jak mi bratři rádi připomínali, také ustaranější. Uměl jsem to docela dobře skrývat, ale měl jsem sklony se o svoje bratry starat, jako by mě ten čtyř a šestiminutový rozdíl v našem věku činil zodpovědnějším. Byl jsem také klidnější než oni, ale toho si moc lidí ani nevšimlo. Většinou vždycky viděli celou skupinu, a ne jednotlivce. Lidé často vykřikovali úžasem, jak jsme si podobní, ale když se zadívali delší dobu, uvědomili si, jak rozdílní ve skutečnosti jsme.

Přimhouřil jsem oči. „Vy máte rande oba dva, nebo se scházíte se stejnou holkou?“

Zasmáli se. „Ne. Chodíme každej s jinou.“

„Aha. Jsou to kámošky?“

Paul se zatvářil rozpačitě. „Vlastně to jsou sestry.“ Vyměnil si pohled s Jeremym. „Dvojčata.“

„Vy randíte s dvojčaty?“ vyděsil jsem se. „Proč jste mi to neřekli?“ zeptal jsem se a připadal jsem si podivně ublíženě. „Kde jste se s nima seznámili?“

Jeremy se naklonil dopředu. „V Oscarově Taverně – před pár tejdny. Ten večer, jak jsme z fitka zašli do baru, ale ty jsi šel domů.“

Vzpomněl jsem si a přikývl. Nebyl jsem tak velký nadšenec barové scény jako moji bratři. Všeobecně jsem byl spíš vážnější a měl jsem sklon ke klidnějšímu způsobu života. Často jsem šel domů a ještě chvíli pracoval, zatímco oni dva zašli do baru na pivo a grilovaná kuřecí křídla. Všichni jsme měli svůj byt v Torontu ve stejném domě. Já jsem taky vlastnil dům v Port Albany, kde jsem trávil hodně času. To byl další rozdíl mezi námi – oni do Port Albany rádi jezdili na návštěvu, ale jinak dávali přednost ruchu města. Já jsem si poklidný život u vody užíval a do Port Albany jsem jezdil co nejčastěji – jak na víkendy, tak třeba jen na jednu noc během týdne. Všichni jsme tam vyrostli a i v současnosti jsem si připadal víc doma v klidnějším prostředí než v tom torontském blázinci. Paul a Jeremy to měli naopak – což byl další rozdíl mezi námi, který lidé většinou nepostřehli.

„Neřekli jsme ti to…“ Paul se odmlčel a podíval se na Jeremyho. „Nic jsme ti neřekli, protože jsme tě nechtěli naštvat, Ronane. Nechtěli jsme, aby sis myslel, že tě opouštíme.“

Musel jsem se zasmát. Všiml jsem si, že bývají často pryč, i když jsem třeba zůstal doma. „Vždyť mě neopouštíte. Jsem rád, že máte s někým rande. Teda dvě rande. Nemůžu uvěřit, že jste se dali dohromady s dvojčaty. Myslím tím, jak často se to může stát?“

„To je fakt. A ty holky jsou skvělý.“

„Chodíte vždycky na dvojitý rande?“

„Ne. Jenom někdy. Jindy jdeme každej zvlášť. Chtěli bychom tě s holkama seznámit.“

„To by bylo fajn.“ Zaváhal jsem. „Mají ty vaše holky taky nějaký jména, nebo jim prostě říkáte ,holky‘?“

Paul se zasmál „Kim a Diane.“

Jeremy se zaculil. „Jsou fakt úžasný. Kim, ta moje holka, je učitelka. Diane, Paulova holka, je zdravotní sestřička. Mají kamarádku, která by se mohla hodit, kdybys…“ Zbytek slov nechal viset ve vzduchu.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemám zájem, ale díky.“

„Všechny nejsou jako Loni,“ podotkl Paul tichým hlasem.

Zvedl jsem ruku, abych tenhle rozhovor ukončil. „Jasně, chápu. Jenom prostě nemám zájem.“

„No dobře. A chceš jít taky a seznámit se s nima? Jdeme na pizzu a pak do kina.“

Zamaskoval jsem úšklebek. Bylo to naplánované rande a já bych na něm působil jako páté kolo u vozu. Díky, ne.

„Ne. Ale vy si klidně jděte. Třeba bychom se ale mohli sejít o tomhle víkendu?“

„Super. Domluvíme se s nima a zítra si řekneme.“

Plácli jsme si a oni odešli, přitom už probírali svoje plány a zapomněli, že mě tam nechali.

Zavrtěl jsem hlavou nad tou podivnou myšlenkou. Nebyli jsme přece přilepení jeden k druhému. Naši rodiče nás už od malička pobízeli, ať něco taky děláme každý zvlášť. Faktem je, že tenhle plán často selhával. Když jsme byli menší, chodili jsme ve škole do stejné třídy a učitelé nás v různých pracovních skupinách a projektech vždycky dávali dohromady. Ale dokonce i později, když jsme si sami vybírali obory studia, jsme často skončili zase pohromadě, protože jsme všichni směřovali stejným směrem, co se týče kariéry. Naše životy byly vždycky propojené, i když jsme všichni mívali každý vlastní přátele a každý z nás někdy chodil s nějakou dívkou. Byli jsme si však neuvěřitelně blízcí.

Nějak jsme však vždycky směřovali ke stejnému cíli, vždycky každý z nás byl součástí života těch dvou ostatních. Tohle bylo poprvé, kdy Paul a Jeremy podnikali něco společně a já jsem se na tom nepodílel. Navíc to vypadalo, že je to dlouhodobá záležitost – bylo to prostě něco jiného než obyčejné „rozhodli jsme se odjet na víkend bez tebe“.

Cítil jsem se divně.

Zavrtěl jsem hlavou. Jsem přece dospělý chlap a jsem absolutně v pohodě, když jsem sám. Odnesl jsem si notebook do kanceláře, tam si vzal tašku do fitka a zavřel dveře. Když jsem procházel chodbou a mířil ke schodišti, nepřekvapilo mě, že jsem v práci zůstal jako poslední. V poslední době se to stávalo často. Addi s Braydenem už byli manželé skoro dva roky, ale pořád se chovali jako o líbánkách.

Gracině dcerce Kylie už byl skoro rok, a tak za ní vždycky běžela domů co nejdřív. Reed a Heather dnes byli v Port Albany dohlédnout na poslední úpravy nové budovy. Po mnoha měsících odkladů a zdržení jsme konečně zahájili stavbu, kde bude sídlit společnost ABC Corp a kam se během několika příštích týdnů budeme stěhovat.

Měl jsem v úmyslu se přestěhovat do Port Albany natrvalo a Paul i Jeremy také. I oni to měli v plánu, protože jsme tam každý den pracovali – bylo to tak nejrozumnější. Když jsem na to nyní pomyslel, zpomalil jsem krok. Když se teď dali dohromady s těmi děvčaty, nezmění svoje plány na stěhování? Nikdy jsem nebydlel jinak než se svými bratry nebo v jejich blízkosti. Sakra, dokonce i naše byty byly vedle sebe na stejném patře domu. Vždycky mi bylo jasné, že se to jednoho dne změní.

Oženíme se a usadíme. Ale tak nějak jsem si představoval, že budeme mít stejné směrovací číslo.

Najednou se mi přestalo chtít jít do fitka v naší budově. Nechtěl jsem být sám. Změnil jsem směr, vyšel hlavním vchodem ven a vydal se do posilovny pár ulic odtud. Byl hezký jarní večer, jako stvořený pro procházku. Hezky si zacvičím, dám si do těla a vyčistím si hlavu.

O dvě hodiny později jsem zpomalil na běžícím pásu a otřel si čelo. Předtím jsem toho hodně nazvedal, pak jsem si dal kardio a zašel si i na lekci jógy. Měl jsem rád všechno, co mi pomáhalo zklidnit mysl a udržet se při síle. Bylo to to, co jsem potřeboval. Popovídal jsem si s některými trenéry a ostatními lidmi, co si přišli zacvičit, užíval si hučení strojů a hudbu, které mě obklopovaly. Měl jsem to místo v oblibě a bude mi chybět, až se odstěhuju, ale doufal jsem, že se mi majitele podaří přesvědčit, aby jedno takové fitcentrum otevřel i v Port Albany. Jeho filozofie malých a individuálně vedených posiloven fungovala. Personál tam byl skvělý a vybavení špičkové.

V areálu BAM, jak jsme nazývali skupinu budov, kde jsme bydleli, jsme měli výbornou domácí posilovnu, ale čas od času, jako třeba právě dnes, jsem byl rád, že můžu být s jinými lidmi.

Rychle jsem zvládl sprchu, ručníkem si vysušil vlasy, vyšel ven a nadechl se osvěžujícího chladného večerního vzduchu. Bylo teprve po deváté, ale uvědomil jsem si, že chuť na tacos mě už přešla. Nadechl jsem se znovu a do nosu mě praštila vůně kávy a čehosi pikantního a lahodného. Naproti přes ulici nedávno otevřela malá kavárnička v retro stylu. Cedule svítila a uvnitř seděli lidé, ale nebylo tam plno.

Řekl jsem si, že burger a kafe mi udělají dobře, a přešel jsem silnici. Vůni grilovaného masa jsem nedokázal odolat.

Když jsem vešel dovnitř, vůně byla ještě intenzivnější. Vstoupil jsem do rohového boxu, sundal si kabát a vklouznul na vinylem potaženou lavici. Rozhlédl jsem se okolo sebe a musel se usmát. Podnik se tvářil, jako by tu byl už věky. Umakartové pulty s kulatými židličkami lemovaly stěny u kuchyně. Otevřený průhled umožňoval sledovat kuchaře v plné práci. Podlaha byla patinovaná, aby působila staře. Zdi pokrývaly zářivě barevné plakáty, a měli tu dokonce i jukebox. Líbilo se mi tady.

Vytáhl jsem ze stojánku jídelní lístek a začetl se do něj. Najednou jsem dostal hlad jako vlk.

Z prohlížení menu mě vyrušilo odkašlání a jemný hlas.

„Vítejte v Nifty Fifty. Chcete si už objednat, nebo ještě potřebujete chvilku na rozmyšlenou?“

Sklapl jsem jídelní lístek, už jsem věděl. „Ne-e. V pohodě. Dám si…“

Vzhlédl jsem a zkameněl.

Upíraly se na mě tmavě hnědé oči, něžné jako u srnky. Obličej, který jsem dokázal popsat jedině jako rozkošný, rámovaly vlasy v barvě písku ve slunečních paprscích. Zlaté, blond a nahnědlé prameny se proplétaly v divokých kudrnách, dlouhých pod bradu. Když čekala, až budu pokračovat, naklonila hlavu a záplava kudrn se rozlétla. Měla oblé tváře, plné rty a nos s dokonalou linií pih, které se odrážely od její světlé pleti.

Mlčel jsem a ona se zamračila. „Chcete slyšet, jaký máme speciality?“

Odkašlal jsem si. „Ne. Dvojitý cheesburger s grilovanými cibulkami a s celou oblohou – teda kromě salátu.“

Ty výrazné oči se jí rozšířily, přikývla a spirálovité kučery na hlavě jí poskočily.

„No že jo? Já vím. Teplej salát je špatně. Tam se nehodí. Není to obloha na ozdobu.“

Zaculil jsem se. „Přesně tak. Tu si ale dám taky. S rančerským dresinkem. A cibulový kroužky a hranolky. Taky vanilkovej šejk. A vodu s ledem.“ Ukázal jsem na nabídku sladkostí pod poklopy, které lemovaly prodejní pult. „Potom možná i kus dortu kolibřík a kafe. Prosím,“ dodal jsem.

Ohlédla se přes rameno. „Za váma ještě někdo přijde?“ zeptala se a na plných rtech jí zahrál úsměv. V očích jí pobaveně jiskřilo veselím.

„Ne-e.“ Udeřil jsem se do prsou. „Kluk ve vývinu. Musím si udržet sílu.“

Zamrkala a já jsem si byl jistý, že si potichu zamumlala: „Bože, dej mně sílu,“ než se otočila a odspěchala pryč.

Fascinoval mě její kulatý zadeček. Zaoblený. Tak akorát do ruky. Odhadoval jsem, že neměří o moc víc než metr padesát. Možná tak o pár centimetrů. Byla roztomilá. Sexy. Líbily se mi ty pihy.

Potřásl jsem hlavou, abych si ji vyčistil. Kde se, sakra, tyhle myšlenky berou? Nehledal jsem vztah. Přesto jsem pořád sledoval pohledem, jak pracuje. Usmívala se, laškovala se zákazníky. Nalévala kávu do šálků, utírala a čistila stoly. Přicházela směrem ke mně, na podnosu balancovala velký salát a ledovou vodu zároveň s mléčným koktejlem. Kovový pohárek se leskl ve světle a já už jsem se nemohl dočkat, až tu studenou krémovou dobrotu ochutnám. Všechno to postavila přede mě včetně talířku s kouskem zabaleného dortu.

„Tak tady to máte, velkej kluku. Burger bude hotovej za chvilku. Ukradla jsem pro vás jeden z posledních kousků dortu a přidala vám na něj polevu. Tipla jsem si, že jste milovník polevy.“

Zaculil jsem se. Byla to pravda. Skutečně jsem polevy miloval. Zejména polevy z krémového sýra.

„Děkuju, hmmm…“ Větu jsem nedokončil, protože jsem jí neviděl na cedulku se jménem.

Usmála se a tmavé oči jí zářily.

„Elizabeth. Ale přátelé mi říkají Beth.“ Tváře jí roztomile zrůžověly a pak si odkašlala. „Jmenuju se Beth.“

Její nadbytečná sdílnost mě přiměla k úsměvu. „Těší mě, Beth. Já jsem Ronan.“

Natáhl jsem k ní ruku a ona mi jí potřásla. Drobná dlaň vklouzla do té mojí, jako by tam patřila. Prsty měla malé, stejně jako byla ona celá, a já jsem jí je stisknul, než jsem jí ruku pustil.

Ukázal jsem na dort. „A díky.“

Pod kůží obličeje se jí rozlila dvě kolečka tmavší barvy a pak zamrkala.

„To nic.“

Odběhla pryč a já jsem ji opět sledoval pohledem. Teprve pak jsem sáhl po salátu a říkal si, čím to asi je, že se mi dnešní večer hned zdá nějak příjemnější.

To musí být tím dortem.

Nebo ne?

Kapitola 2

RONAN

Zhltl jsem všechno, co mi Beth přinesla, odstrčil prázdné talíře a spokojeně zafuněl. Na jídle jsem si vážně pochutnal, ale v duchu jsem si říkal, jestli je to opravdu jenom jídlem, nebo jestli s tím má něco společného to, že se u mě občas zastavila ta hezká servírka.

Pokukoval jsem po ní celou dobu, co jsem jedl, a schválně jsem žvýkal co nejpomaleji, abych tam mohl zůstat co nejdéle. Byla jako kolibřík, neustále poletovala sem a tam, nikde se nezdržovala příliš dlouho. K zákazníkům se chovala přátelsky, často si s nimi popovídala s rukou opřenou v bok a přitom dolévala hrnky a odpovídala na otázky. Když sem vstal, abych si z vedlejšího stolu podal lahev s kečupem, ve stejnou chvíli zrovna vyběhla zpoza rohu a málem do mě vrazila. Na okamžik jsme se ocitli blízko sebe. Dost blízko na to, abych uviděl zlatavé a zelené skvrnky v jejích tmavých očích. Natáhla ruku, aby udržela rovnováhu, a já jsem ji ze stejného důvodu přidržel za loket. Naše oči se setkaly. Její pohled byl plný překvapení. Odhadoval jsem, že je tak o čtvrt metru menší než já, a jak jsme na sebe tak hleděli, napadla mě podivná myšlenka, že bych ji musel líbat vsedě, aby mě z toho nebolel krk.

A ještě lepší by bylo, kdybych si ji posadil na klín. Při té představě se mi prsty na její paži sevřely.

Odkašlala si. „Je všechno v pořádku, ehm, Ronane? Potřebujete něco?“

Váhavě jsem jí loket uvolnil, ale ještě předtím jsem jí prsty přejel po hebké kůži. „Ne-e.“ Zvedl jsem lahev s kečupem. „Měl by se doplnit.“

„Aha. Ještě něco jiného?“

„Ještě trochu vody, kdybyste byla tak hodná.“

Přikývla a odspěchala, takže mi opět umožnila výhled na svou sladkou prdelku. Nikdy dřív mě nenapadlo, že bych si nějak zvlášť potrpěl na zadečky, ale teď jsem měl pocit, že se to právě změnilo.

Přišla ke stolu, povytáhla obočí a sbírala prázdné nádobí. „Chtěl byste na ten dort krabičku?“

Zavrtěl jsem hlavou a zeširoka se usmál. „Jenom ještě trochu kafe, prosím.“

„Řekla bych, že tam spálíte spoustu kalorií.“ Ukázala na posilovnu na opačné straně ulice.

„Jo, to jo. Ale taky rád jím.“

Stiskla rty a na plných ústech se jí objevil úsměv. Připoutal moji pozornost k malému znaménku krásy vpravo nad pusou. Na stejné straně se jí udělal malý dolíček a dodal jí rošťácký výraz.

„Vážně?“ protáhla. „Toho bych si nevšimla.“ Musel jsem se zasmát.

Odešla, vrátila se s konvicí kávy a dolila mi.

Poděkoval jsem jí, pustil se do dortu a s prvním soustem jsem slastně zamručel. Chuť ananasu a banánu zaútočila na moje chuťové pohárky a poleva u krémového sýru chutnala bohatě a hříšně. „Sakra, to je dobrý,“ zasténal jsem a olízl si rty. Vzhlédl jsem a setkal se s jejím temným pohledem. Dívala se na mě s pootevřenými rty a s rozšířenýma očima, konvice s kávou jí zůstala viset na prstech. Něco mezi námi proběhlo. Něco, co nás obklopilo, živé a pulzující. Moje tepny naplnil tepající žár, jak jsme na sebe upírali oči. Zelené se vpíjely do hnědých. V hrudi mi bušilo naléhavou touhou, jakou jsem ještě nikdy nezažil. Ruce mě svrběly, jak jsem po ní chtěl sáhnout a přitáhnout si ji k sobě. Ochutnat její plná ústa. Přejet rukama po těch jejích lákavých křivkách, popadnout ji za oblý zadeček. Pomalu jsem odložil vidličku na talíř a moje tělo se samo od sebe pohnulo blíž k ní.

Nějaký zákazník zavolal: „Hej, je to kafe snad jenom pro něho, nebo můžeme dostat taky?“

Kouzlo okamžiku se rozplynulo a já jsem v šoku zjistil, že už jsem napůl venku z boxu. Beth se držela stolu, jako by si chtěla zabránit přistoupit blíž. Oběma se nám rychle zvedala hruď, jako bychom právě uběhli deset kilometrů.

Zamrkala a odspěchala pryč. Znovu jsem se posadil. Byl jsem v šoku.

Co se to sakra stalo?

Pomalu jsem jedl dort a sledoval ji ještě pozorněji než předtím. Bistro postupně ztichlo, bylo už dost pozdě. Druhá servírka, která tu byla, zmizela v kuchyni. Beth chodila kolem, doplňovala ubrousky do stojánků, utírala stoly a připravovala bistro na ráno.

Dovnitř vešla skupinka mladších kluků, posadila se a objednala si jídlo. Halasili na celé kolo a bylo znát, že už něco vypili, hlavně jeden, který vypadal na vůdce celé party. Opřel se dozadu, civěl na Beth, před kamarády na ni dělal nevhodné poznámky a na můj vkus ji až příliš často volal k sobě. Několikrát musela uhýbat před jeho šátravýma rukama. Pořád byla zdvořilá, ale všiml jsem si, jak jí po tváři přejel záblesk hněvu. Když mi přišla nabídnout další kávu, odstrčil jsem šálek a zavrtěl hlavou.

Podala mi účet a já jsem se podíval na hlučný stůl. „Kreténi,“ zamumlal jsem.

Pokrčila rameny. „Já je ignoruju. Budou jíst, chovat se jako pitomci a myslet si, že jsou cool, a pak odejdou.“ Povzdychla si.

„Doufám, že aspoň nechají slušný dýško,“ podotkl jsem.

Zavrtěla hlavou. „Obvykle ne.“ Odešla a já jsem se podíval na účet. Rozhodl jsem se, že aspoň na spropitném ode mě se pro ni dnešní večer vydaří.

Dopil jsem vodu, vstal a odešel chodbou na toalety, kde jsem si umyl ulepené ruce. Uslyšel jsem to, když jsem se zase chodbou vracel zpátky.

„Pusť mě.“

Zrychlil jsem krok a zahnul za roh. Beth stála u stolu těch otravů a tvářila se rozzlobeně. Vůdce party ji držel za paži a táhl ji k sobě.

„No tak, kotě. Hoď mi tu svou pěknou prdelku na klín a pak se domluvíme co dál. U tebe nebo u mě, jak budeš chtít.“

V tu ránu jsem byl u něho, odstrčil jsem mu ruku a odsunul Beth stranou.

Zuřivě jsem se nad něj naklonil. „Neumíš se chovat slušně, debile?“ Vzhlédl ke mně, strach nahradil domýšlivý výraz, který měl ještě před chvílí. Byl jsem vyšší než on a k tomu jsem měl váhovou převahu o dobrých dvacet kilo svalů. I ve svůj nejhorší den bych s ním klidně vytřel podlahu – a s tím vztekem, který ve mně právě bublal? V pohodě bych je zmastil všechny tři a odešel s veselou písní na rtech, zatímco oni by se ještě rozhlíželi po espézetce toho náklaďáku, co je právě srazil.

„Jen jsme se tak trochu bavili.“

„Tak se jděte bavit někam jinam.“ Naklonil jsem se blíž. „Zaplaťte účet, dejte slečně dýško a jděte do prdele. Nebo si to s váma vyřídím. Vyber si.“

Něco zahuhlal, proto jsem mu zmáčkl ruku silněji.

„Cos to řekl?“

Vytrhl mi paži. „Řekl jsem, že odcházíme.“

Napřímil jsem se a založil si ruce na hrudi. Dobře jsem věděl, jak velký takhle vypadám. „Dobrá volba.“

Vrátil jsem se do svého boxu, vzal tašku s věcmi na cvičení a účtenku a čekal. Ten debil a jeho kumpáni došli k pokladně a Beth jim spočítala útratu. Když přišel na řadu ten kluk, co ji tahal za ruku, přistoupil jsem blíž a pozoroval ho. Naklonil se k Beth a pověděl jí něco, co ji rozzlobilo. Měl tu drzost, že se jí pokusil znovu dotknout. Než jsem ale stačil zasáhnout, chytila ho za ruku, ohnula mu prst dozadu a sladce se usmála, když zakňučel jako malý pes. Nic víc taky nebyl.

„Mám dojem, že vám můj přítel řekl, ať odejdete. Teď vám to říkám i já. Vypadněte a už se sem nevracejte.“

Zastavil jsem se. To, co udělala, mě překvapilo a udělalo na mě dojem a taky mě to trošku vzrušilo.

„Měl bych tě nahlásit vedoucímu,“ zamumlal ten kretén k Beth.

„Jen do toho,“ prohodil jsem a šel k nim. „Jsem svědek a povím mu, že jsi to hodně přehnal.“

Z průchodu vystrčil hlavu kuchař. „Já to potvrdím. Slyšeli jste slečnu – vypadněte a už se nevracejte.“

Beth toho kreténa odstrčila a hrozivě se na něho zadívala.

Mračil se, ale odešel a do džbánku na spropitné jí nehodil nic. Přitom se na mě vyzývavě zadíval, jako by mě chtěl vyprovokovat, ať s tím něco udělám. Aspoň jeho kamarádi ale přihodili nějaké bankovky. Beth si to zasloužila.

Položil jsem si tašku na zem a podal jí peníze. Sledovala je, dokud neodešli, pak si povzdychla a zvedla oči v sloup. „Přesně tohle jsem teda dneska vůbec nepotřebovala. Mike nebude nadšenej, až mu to povím.“

„Já vám to potvrdím.“

Usmála se. „Díky.“

Dal jsem jí pár dvacetidolarovek, vzal si drobné a hodil je do džbánku. Zavrtěla hlavou.

„To nebylo nutný.“

„Skvělej servis si zaslouží dobrý dýško.“

Podala mi malou krabičku. „Hrdinství taky.“

Nadzvedl jsem víčko a usmál se, když jsem viděl, že uvnitř je kousek dortu. To se nedalo odmítnout. „Díky.“

Položila mi ruku na paži. „To já děkuju,“ odpověděla. „Už je to dlouho, co mi někdo přišel na pomoc.“

Pohlédl jsem na prsty, položené na mojí ruce. Drobné, bledé a křehké. Na jednom prstu měla tenký stříbrný proplétaný kroužek. Nehty byly krátké, vyleštěné a upravené. Její ruka na mojí paži vypadala malá, a aniž bych si to rozmyslel, přikryl jsem ji svojí rukou a stiskl jí prsty.

„K vašim službám, má paní,“ zavtipkoval jsem. „Rytíř v zářivé zbroji je můj vedlejšák.“

Zasmála se, ustoupila dozadu a uvolnila si ruku.

„Ve dne trenér, v noci ochránce paní a dívek – takhle to máte? Dobrej byznysplán.“

Zasmál jsem se. „S tím, co jste před chvilkou předvedla, jste mě vlastně ani nepotřebovala. Působivé.“

Pokrčila rameny. „Holka se musí umět o sebe postarat.“ Vzdychla si. „Tak jo, musím to dodělat a jít domů. Ještě jednou děkuju, Ronane. Doufám, že se zase uvidíme.“

Než jsem na to stačil něco říct, už byla pryč. Mlčel jsem, pochopil jsem však narážku a vzal si tašku i krabičku s dortem. Ještě jsem rychle vhodil pár dalších dvacek navíc do džbánku na spropitné a pak vyšel ven. Za to, že musela jednat s tím idiotem, si je zasloužila. Podíval jsem se na tělocvičnu na druhé straně ulice a pak za sebe na bistro. Myslela si, že v posilovně pracuju. Zmínila se o tom dvakrát, a já jsem jí to ani jednou nevyvracel.

Vrátil jsem se ke kanceláři, hodil jsem tašku na zadní sedadlo auta a odjel domů. Přemítal jsem, proč jsem jí to vlastně neřekl. Poprvé na tom nezáleželo – byla servírka, která mě obsluhovala, a nestálo za to, abych ji opravil. Podruhé jsem jí ale už mohl říct, že tam jenom příležitostně cvičím, a neměl jsem ji nechat si myslet, že tam pracuju. Vždycky jsem jednal na rovinu, takže jsem nechápal, proč jsem neopravil její mylný úsudek.

Jenže se mi líbilo být chvíli jen Ronan. Prostě chlápek, co si po práci zajde na burger. Ne jeden z trojčat. Ne syn bohatého obchodního magnáta Aidena Callaghana. Nebo bohatý muž, jímž jsem byl i já sám. Beth neměla ani zdání, kým jsem, a podle všeho jí to bylo jedno.

Po tom, co jsem prožil před rokem, se mi to líbilo. A hlavně, kromě občasných návštěv posilovny ji už nejspíš nikdy neuvidím. Nevěděl jsem, kdy má směny, nezeptal jsem se, dokonce jsem ji ani nepožádal o telefonní číslo. Možná nepracuje každý večer. Možná jsem si to spojení, které jsem s ní cítil, jenom představoval. Možná jsem ho cítil jenom já. Podle všeho měla přítele. Stejně mi svoje číslo nenabídla, takže ty zvláštní pocity zřejmě byly jenom na mojí straně.

Zaparkoval jsem v garáži, vydal se ke svému prázdnému bytu a uvažoval, proč mě z těchhle myšlenek přepadl podivný smutek.

Kapitola 3

BETH

Ronan zmizel za rohem. Nepřítomně jsem utírala stůl a sledovala, jak odchází dlouhými kroky. V prsou jsem cítila podivnou bolest, že už ho nevidím.

Všimla jsem si ho hned, jak vešel do bistra. Byla jsem si jistá, že podobnou reakci vzbuzuje na většině míst, kam vstoupí, protože rozhodně vyčnívá z davu. Byl vysoký a statný. Mohutný. Měl široká ramena a pevné paže, šlachovité a silné. Fascinovalo mě, jak se mu vlní svaly, když pohyboval předloktím. Při mluvení hodně používal ruce a ta sexy gesta přitahovala moje oči.

Když jsem přišla k jeho stolu, nebyla jsem si jistá, co mám očekávat. Viděla jsem ho přijít z tělocvičny a předpokládala jsem, že je jedním z mnoha trenérů, kteří tam pracovali. Rozhodně na to vypadal. Zaměstnanci fitka si u nás často objednávali s sebou salát nebo proteinový talíř. Pokud jedli tady, obvykle se moc nebavili. Jeden z nich do mě ale pořád hučel, ať se stanu členkou fitka. Přestal, až když jsem mu řekla, že si v žádném případě nemůžu dovolit jejich poplatky. Zaplatil svůj účet a odešel a od té doby jsem ho už nikdy neviděla.

Ronanův hlas mě udivil. Byl překvapivě klidný, sametový a hluboký. Mluvil tiše, ovšem jeho slova zněla jasně a srozumitelně. A když se zasmál, byl to bouřlivý zvuk. Připadalo mi, že se směje často, soudě podle vrásek kolem hezkých očí. Byly zelené, obklopené dlouhými řasami, a nad nimi se klenulo husté obočí, které slušelo jeho mužnému obličeji. Nos měl dlouhý a rovný, vlnité tmavě hnědé vlasy se mu vzadu dotýkaly límce košile. Strniště zdůrazňovalo jeho výraznou bradu. Úsměv měl široký a přátelský.

Všimla jsem si taky stopy smutku v jeho očích, i když se usmíval. Byl ale zdvořilý a okouzlující. Překvapilo mě, co si objednal. Líbilo se mi, jak reagoval na moje škádlení. Nečekala jsem, jak obrovskou horu jídla zlikviduje, nicméně i v tomto případě jsem měla dojem, že Ronan není jako ostatní.

Jedl pomalu, snědl všechno, co jsem mu přinesla. Přidala jsem mu do salátu spousty extra příloh, dala si záležet, aby burger byl horký, a nandala jsem mu víc nakládané zeleniny, protože se zmínil, že ji má rád. Z dortu kolibřík jsem mu ukrojila větší kus než obvykle a doufala, že mu bude chutnat.

Podle toho, jak rychle ho spořádal, mu chutnal určitě.

Ani nemůžu popsat, jak jsem se cítila, když se objevil vedle mě, vynadal tomu debilovi a ujišťoval se, že jsem v pořádku. Byla jsem zvyklá postarat se sama o sebe. Musela jsem se to naučit. Uměla jsem pár chvatů, kterými bych toho idiota za pár vteřin dostala na kolena, ale že se mě Ronan zastal, mě zahřálo u srdce. To, jak se postavil přede mě a chtěl mě bránit, ve mně vyvolalo pocit, že jsem výjimečná a… chráněná. V bezpečí.

Na nic z toho jsem nebyla zvyklá.

Povzdychla jsem si, setřela stůl a vyměnila stojánek na pochutiny.

Když odešel, pocit vyvanul. Nepožádal mě o telefonní číslo. Byla jsem přesvědčená, že to udělá, a poprvé za mnoho let jsem v to doufala. Naše oči se setkaly, kdykoliv jsem se podívala jeho směrem. Připadalo mi, že vyhledává záminky, aby mě přivolal ke svému stolu. Pokaždé se na něco zeptal, takže jsem měla důvod se u něho zdržet. Několikrát se mi zdálo, že mezi námi něco probíhá.

Jenže odešel. Očividně jsem se spletla – byl to jenom milý kluk, který uměl flirtovat na jedničku. S těma úžasnýma očima a horou svalů se vlastně nebylo čemu divit.

Pochybovala jsem, že malá, baculatá a přepracovaná servírka mohla být jeho styl. Představovala jsem si, že randí s vysokými smyslnými blondýnami, které vypadají dokonale, i když pracují. Možná že si mě tak důkladně prohlížel, protože si v duchu dělal poznámky, jak by se dala vylepšit moje postava.

Zamkla jsem na zámek a stáhla rolety. Byla jsem ráda, že mám tuhle část večera za sebou. Svěsila jsem unavená ramena. Měla jsem před sebou ještě dost práce a teprve pak jsem mohla jít domů.

Odešla jsem do kuchyně a těšila se, až budu se vším hotová.

Bylo už po jedné, když jsem vcházela do domu. Dech se mi zklidnil, jakmile jsem za sebou zavřela dveře. Od autobusu to k našemu malému domku nebylo pěšky daleko, ale v tuhle noční hodinu se mi pokaždé ulevilo, až jsem vešla do relativního bezpečí za dveřmi.

Pověsila jsem si kabát, sundala tenisky a třela si nohy. Říkala jsem si, jestli vydržím vzhůru tak dlouho, abych si je trošku namočila.

Zahnula jsem za roh a s překvapením zjistila, že Paige nespí a listuje si v časopise.

„Všechno v pořádku?“ zeptala jsem se úzkostlivě.

Mávla rukou. „Jo. Všechno v pohodě. Jenom nemůžu usnout, to je celý.“ Zvedla ruce nad hlavu a protáhla se. „Jaký to bylo v práci?“

Svalila jsem se na pohovku. „Fajn, až na jednoho blbce s nenechavejma rukama.“

„Fuj. Použila jsi ty naše chvaty?“

Zahihňala jsem se. „Podruhý jo. Poprvý se za mě postavil zákazník a sprdnul ho.“

„To je hezký, ale očividně neposlechl.“

Zívla jsem. „Ne – měl moc velký ego, nevnímal ani slovo. Takže když to zkusil znova, ohnula jsem mu prsty dozadu.“

Zaculila se. „Kňoural?“

„Jako malá holka.“ Zasmála jsem se. „S mašličkama ve vlasech.“

Plácly jsme si. „Přesně tak to myslím.“

Ukázala jsem do chodby. „Jsou v pořádku?“

„Jo,“ ujistila mě. „Chvíli hráli nějakou videohru a Lucy pak usnula. Evan si udělal úkoly a kolem desátý šel do postele.“ Hlas jí zněžněl. „Má s ní trpělivost, ukázal jí ovladače – myslím, že ji nechal vyhrát, jen aby měla radost.“

„Je to hodnej kluk. Oba dva jsou hodní.“

Natáhla se blíž a stiskla mi ruku. „Máme štěstí, že tě máme.“

Taky jsem jí stiskla dlaň. „My taky máme štěstí, že tě máme.“

„Musíš se jít vyspat. Zítra máš brzo ráno hodinu.“

„Já vím.“ Vstala jsem. „Jen se kouknu na Evana a půjdu do postele. Mrknu se přitom taky na Lucy.“

„Díky.“

Šla jsem chodbou k Lucyině pokoji. Spala, obklopená polštářky a plyšáky. Dlouhé tmavé vlasy měla stažené do culíku, objímala oblíbeného medvídka a vypadala rozkošně. Přikrývku měla jako obyčejně odhozenou stranou, tak jsem ji zachumlala, aby byla v teple. Stejně jsem věděla, že se zase brzo odkope.

U Evana v pokoji jsem se na pár chvil zastavila a dívala se, jak spí. Jeho pravidelné hluboké oddechování mi pomáhalo se uvolnit. Jako obvykle měl pokoj úhledně uklizený – přesně tak, jak to měl rád. Jedna z jeho berlí upadla, a tak jsem ji zvedla a postavila ji vedle té druhé. Můj úsměv se přitom vytratil.

Přála jsem si, aby je nemusel používat. Přála jsem si, abych se mohla vrátit o dva roky zpátky a změnit, co se tehdy stalo. Jenže to nebylo možné.

Sehnula jsem se a něžně mu odhrnula vlasy, které mu spadly do čela. „Hezky spinkej, chlapečku. Miluju tě.“

Pak jsem sešla zase dolů a šla si lehnout. Tíha zodpovědnosti na mě doléhala ještě silněji než jindy.

Té noci se mi zdálo o vřelých zelených očích a dolíčcích. Silných pažích a úsměvu tak širokém, až se mi z toho vznášelo srdce. Jenže když jsem se probudila, byla jsem sama – a bolest z toho vědomí jsem vnímala víc než kdy předtím.

RONAN

Tloukl jsem do pytle, uhýbal a kličkoval, abych se vyhnul zpětnému odrazu, a tvrdě do něj bušil. Pot mi stékal po zádech a z úsilí mě začínala bolet ramena.

„Copak ti ten pytel provedl, synu?“ ozval se táta, který právě vešel do posilovny, již jsme si zařídili přímo v budově.

Poodstoupil jsem, zastavil pohyb pytle a usmál se. „Divně to na mě koukalo.“

Zasmál se a zakroužil rameny. „Nechceš si radši zaboxovat se svým starým taťkou?“

Bouchnul jsem o sebe rukavicemi. „Jdeme na to.“

Zasmál se na celou místnost a šel si vzít rukavice, tu druhou si natáhl pomocí zubů. Na sobě měl kalhoty na cvičení a přiléhavé tričko, v němž se vyjímala jeho stále působivá postava. Vždycky byl nadšenec do fitness, a když jsme byli děti, naučil nás sdílet s ním jeho vášeň. Byl trpělivý a zkušený a zajistil, abychom se o sebe uměli dobře starat.

Všechny nás naučil sebeobranu, včetně naší sestry Avy, která teď dokonce měla černý pásek v karate. S naší starší sestrou nebylo radno dostat se do křížku – a jakmile jsme ji naštvali, neváhala na nás použít některý ze svých osvědčených chvatů.

Příštích dvacet minut nebylo v místnosti slyšet nic jiného než drsné řeči a hecování, skřípění našich bot na žíněnce a mručení, jak jsme útočili a ustupovali, dávali rány a zvedáky, a úžasně se přitom bavili. Vždycky jsem si s ním rád zaboxoval. Hodně jsem se od něj naučil, protože mi přitom nenápadně opravoval styl. Taky jsem se ale hodně nasmál. Když jsem mu „uštědřil“ ránu a on předstíral, že je pohoršen, chechtal jsem se jeho urážkám.

Ťukli jsme si rukavicemi, shodili je a pak jsme se oba zhluboka napili z pohárků, které jsme si naplnili u barelu. Svezli jsme se na podlahu a opřeli se zády o chladivou betonovou stěnu.

„Dostal jsi ze sebe tu frustraci?“ zeptal se.

„Jen jsem upustil trochu páry.“ Poťukal jsem si obličej ručníkem.

„Chce se ti o tom mluvit?“

Naklonil jsem hlavu na stranu a podíval se mu do očí. „O čem?“ podivil jsem se a přemítal, kdo mu asi řekl, aby za mnou zašel.

„O čemkoliv, co tě trápí.“

„Nevzpomínám si, že bych něco takovýho říkal.“

„Maminka si o víkendu všimla, že jsi byl při večeři nějak potichu. Tvoji bratři si o tebe dělají starosti.“

„Nemají proč,“ prohlásil jsem mírně. „Jsem v pohodě.“

„Mají pocit, že jsi naštvanej, že mají nový holky.“

Spolkl jsem dlouhý doušek vody. „To se pletou. Včera jsem s nima byl na večeři. Diana i Kim se mi líbí. Vypadali hodně šťastně.“

„A ty jsi tam byl sám.“

„Tati, nebylo to poprvé ani naposledy. Všichni máme svoje životy. Ty a mamka jste se o to postarali. Já teď mám hodně starostí kvůli všem těm problémům se stavbou budovy pro BAM. Dokončuju detaily pro hotel. A pořád jezdím sem a tam mezi Torontem a Port Albany.“

„Co si myslíš o tom, že tvoji bratři zvažují, že by se přece jenom do Port Albany nepřestěhovali?“

„Když teď vím, že se seznámili s těmi dívkami, tak mě to ani nepřekvapilo. Je logický, že teď chtějí zůstat blízko. A oni stejně nikdy nechtěli žít v Port Albany tolik, jako jsem to chtěl já.“

„A co ty?“

„Pořád mám v plánu se tam natrvalo přestěhovat – zejména až bude dům dokončený a my se pak začneme soustředit na celou jihozápadní oblast provincie.“

„Nikdo tě tu nedrží?“ zeptal se.

Povzdychl jsem si. „Ne, tati. Víš, že nikdo takovej není. A ani nebude,“ dodal jsem, ačkoliv se mi v mysli vynořil pár tmavých očí a divoké kudrny. Od minulého týdne jsem v bistru nebyl. Táhlo mě to tam, ale odolal jsem.

„Tamto byla anomálie, Ronane.“ Rozpačitě se odmlčel. „Měl jsi nám o tom říct. Možná by ti to pomohlo.“

„Na tom nesejde. Už je to minulost a já jsem se přes to přenesl. Nemám v plánu, že by se to opakovalo.“

Odstrčil jsem se od zdi a natáhl ruku k tátovi. Chytil se jí, vytáhl se na nohy a smál se, jak mu praskají kolena.

„Bože, já stárnu.“

Poplácal jsem ho po rameni. „Ty nikdy. Jenom jsi ztuhlej.“

„To říkala včera v noci tvoje máma taky.“

„Panebože, ne. S tímhle vůbec nezačínej,“ zaúpěl jsem. „Žádný sexuální kecy o tobě a o mámě.“

Zastříhal obočím. „Pořád se mě nemůže nabažit.“

„Mně je to fuk.“

Najednou zvážněl. „Ronane, vím, že se v tom zmatku někdy cítíš ztracený. Pořád patříš k nim. Ale taky vím, že jsi odlišný. Skrýváš to, ale my s mamkou to víme.“

„Tak to jste nejspíš jediní,“ neodpustil jsem si říct.

„Ty jsi ochránce, děláš si starosti kvůli druhým. Tvoji bratři to vědí taky. Mají tě rádi, a ať už se ti to líbí nebo ne, vy tři máte mezi sebou neuvěřitelně silné pouto. Máte ho od chvíle, co jste se narodili. Na delší dobu jsme vás vůbec nemohli rozdělit. Když jste vyrůstali, pořád jste byli všichni pohromadě. Dokončovali jste věty jeden za druhýho. Cítili jste bolest za ostatní. Ale ty jsi za ně vnímal ještě víc. Byli jste spolu, i když jste byli od sebe. Takové pouto nemůžeš ignorovat.“

„Já se o to nesnažím. Jenže naše životy se od sebe odklonily, tati. Muselo to tak být. Nepřeruší to naše spojení, ale my všichni musíme najít vlastní štěstí. Naše vlastní cesty. Ne každá část našich životů může zahrnovat ty druhé.“ Nadzvedl jsem ramena. „A každý z nás se s tím musí vyrovnat různým způsobem. Oni dva si našli děvčata, o která mají zájem. To, že jsou dvojčata, je jenom náhoda. Ale jejich životy jdou stejným směrem a ten můj jde zrovna teď jinou cestou. Zase se dáme dohromady. Vždycky to tak bylo. Jenže teď musím ustoupit trošku stranou a nechat je jít dál beze mě.“

Potřásl hlavou. „Stejně mi děláš starosti. Trávíš moc času sám.“

Propukl jsem ve smích. „Ale vždyť jsem s nima každej den. Addi je tady. Gracie, Ava, Reed s Heather. Teď už i Theo. Jsem mezi nima celej den. O víkendu půjdeme na večeři a viděl jsem se s nima včera večer. Rozhodně nejsem sám.“

Zadíval se na mě vážným pohledem. „Můžeš být sám i v místnosti plný lidí, Ronane. Já to moc dobře znám.“

„Tati, fakt, jsem v pohodě. Mám radost za Paula i Jeremyho a ty holky se mi líbí. Vím, že je chtějí brzo přivést, aby se seznámily taky s tebou a s mámou.“

„Budeš u toho, až je pozvou?“

„Ano,“ ujistil jsem ho. „Budu.“

„Ty si taky musíš najít svoje štěstí, Ronane.“

„To já vím. Ale nemůžeš čekat, že to půjde stejným tempem jako u nich. Zas až tak stejní nejsme.“

Podrbal se na bradě. „V tom to je, viď? Vy tři jste vždycky byli tak sladění. Teď se pro tebe ale život úplně změnil. Oni jdou jedním směrem a ty jiným.“

„Pořád jsme si blízcí. To, že se zamilovali, na věci nic nemění. Můj čas taky přijde,“ dodal jsem a kvůli tátovi se jsem se snažil, aby to vyznělo pozitivně.

„To víš, že jo,“ souhlasil. „Najdeš svoje srdce. Já jsem našel tvoji matku a ona mi změnila život.“

Neubránil jsem se úsměvu, který mi přelétl po tváři. „Mamka ale říká, že si našla ona tebe a že ses jí bránil zuby nehty.“

Zasmál se. „Má pravdu. Byl jsem vůl. Ale jakmile jsem přestal blbnout, už jsem se jí nepustil. Taky najdeš holku, ke který budeš mít takový city. Slibuju.“

„Uvidíme, co se stane.“

Bedlivě se na mě zadíval, očividně usoudil, že mě poučoval dost.

„Tak jo, už toho teď nechám. Ale máma tě teď bude často kontrolovat. Ber to jako varování.“

„Znamená to, že mi přinese jídlo?“

Zamračil se. „Nejspíš jo.“

Vzal jsem ho kolem krku, přitáhl k sobě a objal.

„Díky, starouši. Vím, jak nemáš rád tohle rozebírání.“

Taky mě objal a důkladně mě sevřel. Na okamžik jsem si dovolil z jeho objetí čerpat sílu. Táta svoje city nikdy neskrýval – ani k nám, ani k mamce, ani k celé rozšířené rodině. Často nás objímal a já jsem si někdy myslel, že ta objetí potřeboval stejnou měrou cítit jako je rozdávat.

Taky jsem ho pořádně stiskl.

„Díky, tati.“

Ustoupil dozadu. „Kdykoliv. Vždycky jsem tu pro tebe, Ronane.“

Usmál jsem se a zmáčkl mu rameno. „Já vím.“

Sebral svoji tašku, zamával mi a odešel. Díval jsem se za ním a povzdechl si. Ne že bych přímo lhal, když jsem mu řekl, že jsem v pohodě, ale pravda byla, že jsem byl rozhozený. Sklouzl jsem po zdi na podlahu a napil se vody.

Měl pravdu. Bratři mi chyběli. Třebaže se naše životy vydaly jiným směrem, byli jsme pořád nějakým způsobem propojení. Mezi námi trojčaty existovalo nezlomné pouto. I když jsme byli ve společnosti vlastních přátel a dívek nebo na stážích, pořád jsme byli nějak propojení. Znali jsme jeden druhého lépe než kdokoliv jiný. Byli jsme si tak blízcí, že jsme často vytušili, jak se ostatní cítí. Bylo to pouto, které jsme nedokázali vysvětlit, a ani jsme se o to nesnažili, protože to pro nás zkrátka patřilo k tomu, že jsme trojčata. Všichni jsme šli na univerzitu společně, a ačkoliv jsme pak nastoupili na praxi do jiných firem, pořád jsme byli v dennodenním spojení. Dokonce jsme bydleli v jednom bytě, dokud jsme se po dokončení školy nerozhodli, že je čas žít samostatně. Teď se však poprvé naše životy pohybovaly jako v oddělených pruzích, a neprolínaly se jako dřív. Byl to zvláštní pocit.