Adventní pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Rostislav Křivánek

Adventní pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

O ztraceném kouzle Vánoc

V dobách, kdy ještě lidé věděli, proč jsou na světě, snášela se rok co rok, vždycky takhle koncem listopadu, z nebe na zem malá ohnivá víla. Tichounce planula, zavírala oči a mračila se. Neměla létání ráda, jaktěživa si na něj nedokázala zvyknout. A ještě ke všemu nesměla vědět, do kterého konce světa ji to tentokrát zanese. Pokaždé to totiž bylo jinam. Víla se jmenovala Flagrantýna a snášela dlouhý let jenom proto, že byla tuze pyšná na své poslání. Ze všech víl, co jich ve vesmíru je, byla vybrána právě ona, aby donesla lidem na Zemi Radost a Štěstí.

Když měkce dosedla do mechu, honem zase vyskočila, aby svým plamínkovým tělem nezapálila mechové chomáče, a vydala se cestou z lesa. Les řídl, tma houstla a Flagrantýna hebce zářila nad pěšinou. Ony totiž víly našlapují na vzduchové polštáře, které lidé nemohou vidět, takže to vlastně vypadá, jako by se vznášely anebo pluly kousíček nad zemí.

Když se konečně objevila první stavení – někdy zachumlaná do sněhu, jindy olizovaná slanými jazyky moře a jindy zase zavátá hromadami pouštního písku –, zbystřila víla okamžitě své kouzelné smysly. My lidé máme smyslů jen pět, kdežto víly hnedle třiadvacet. Proto taky Flagrantýna okamžitě rozpoznala, které obydlí má toho roku navštívit.

Tiše doplula pod okno, trochu povyskočila a snesla se na parapet, který byl protentokrát pokryt křehkou jinovatkou. Za sklem plným ledových květů ihned uviděla to, co hledala. Malá červená svíčka ovinutá stužkou se snítkou jehličí byla přesně tam, kde být měla, hned za oknem. Flagrantýna se upřeně zadívala na smutně ohnutý knůtek svíčky. Stačilo jedno jediné vílí mrknutí, knot se natěšeně napřímil a zahořel malým oranžovým plamínkem s modrým jádrem.

„Tak,“ řekla si Flagrantýna, „zítra je neděle, ta první ze čtyř adventních, a plamínek Štěstí je na světě. Tak to má být.“ Naposledy pohladila plamen očima, nadechla se a vyletěla k nebi.

Občas se stávalo, že ji při tom někdo zahlédl, a to se pak v kraji říkalo, že spadlá hvězda spěchá zpátky na oblohu. A lidé stáli se zakloněnou hlavou a něco si přáli. Na druhý den pak po celém širém světě zapalovaly rozechvělé ruce první svíci na adventním věnci. Nikdo z lidí neměl ani tušení, že kdyby Flagrantýna nepřinesla plamínek Štěstí, svíčky by sice hořely, přibývaly by týden co týden, až by vzplály všechny čtyři a nadešel by čas vánoční, jenomže by něco chybělo. Ztratila by se Radost, zmizelo by Štěstí, zabloudilo by a zmizelo kouzlo Vánoc.

Teď už tedy jistě chápete, proč byla Flagrantýna na svoje poslání tak velice hrdá.

Roky plynuly a lidé hloupli. Zapomněli, proč jsou na světě. Stavěli velké domy, dokonce celá města, a tisíce vědců se snažily zjistit, proč vlastně člověk žije. Každý na to chtěl přijít a stát se nejslavnějším ze všech, mít vlastní obrázek na poštovní známce a odstavec s fotografií v encyklopedii. Jenomže – nedařilo se to. Bezradnost a smutek pomalu zaplavovaly duše lidí jako inkoust z převrhnuté lahvičky.

A nejhorší to bývalo právě o Vánocích. Jak lidé pořád marně přemýšleli, proč jsou na světě, zapomínali na staré zvyky. Nikdo už nedával do okna malou červenou svíčku ovinutou stužkou se snítkou jehličí. Okna teď zářila girlandami elektrických žárovek, které zběsile koktaly světlo do noci. Po střechách se projížděli žárovkoví sobi, plyšoví staříci s plnovousem viseli na komínech, stromy v zahradách, parcích a ulicích byly ověšené pobíhajícími a stékajícími světýlky – a tma se vyděšeně schovávala v zastrčených uličkách a lesních zákoutích. Lidé se rozhodli, že tmu přesvítí a smutek překřičí.

Jenomže co naplat, to jediné skutečně důležité, i když úplně maličké a chvějivé světýlko, to na světě nebylo. Marně se Flagrantýna rok co rok snažila najít okno, ve kterém by čekala dychtivá svíčka. A aby toho nebylo málo, mezi všemi těmi světly si už nikdo nevšiml malé ohnivé víly, jak se zklamaně vrací na oblohu, a nemohl si se zakloněnou hlavou nic přát, takže se mu nemohlo ani nic splnit.

A tak se kouzlo Vánoc ztratilo. Tedy – všechno vypadalo podobně jako dřív, to ano, ozdobené stromečky, kopec dárků pod nimi, štědrovečerní večeře, koledy – sice zavřené do blikajících bedýnek, ale přeci jen koledy –, výkřiky překvapení, slova díků… Jenomže opravdová Radost a skutečné Štěstí v tom všem už nebyly. Lidé se zmateně ujišťovali, že to tak není, že se to jen zdá, že přece Radost a Štěstí už dávno umíme vyrobit, vytroubit, nakoupit, zabalit a nadělit. Dárků rok co rok přibývalo, až už se skoro nevešly pod stromečky a do punčoch, jenomže se začaly jeden druhému čím dál víc podobat. To třeba někdo vyhlásil, že ten a ten dárek je zaručená Radost a Štěstí, a všichni ho horempádem běželi koupit svým blízkým. A Flagrantýna s ostatními vílami na to shora koukaly a vrtěly planoucími hlavičkami. Tolik je lidí na světě, a tak málo dárků. Vlastně už jen pár – i když v celých haldách.

A tak zase přišel konec listopadu a nešťastná Flagrantýna smutně padala k zemi. Obávala se, že její cesta bude znovu zbytečná. Tentokrát přistála v nevelkém lese plném lískových keřů. Nedaleko šuměl potok, hebce poprchalo, po sněhu ani památky. Flagrantýna sklesle plula nad pěšinou od lesa. Už viděla vesničku podřimující kolem kostelíka se špičatou věží. Najednou ji třiadvacátý smysl vedl přímo k domečku, který ještě nebyl zdaleka hotový. Lidé, kteří v něm bydleli, se zřejmě přistěhovali docela nedávno a ze všech sil staré venkovské stavení zvelebovali.

Flagrantýna zvědavě pohlédla oknem dovnitř a její pohaslé oči se rozzářily sytě žlutým plamenem. Spatřila malou červenou svíčku ovinutou stužkou se snítkou jehličí. I když to neměla ve zvyku, naklonila se víla ke sklu a zvědavě nahlédla do místnosti. V krásně útulné a vyhřáté kuchyni uviděla maminku, která se svými dvěma synky – na toho menšího volala Kubíku, na většího zase Matěji – chystala vánoční dárky. Ale nebyly to pestrobarevné, křiklavě popsané krabice s dárky, které letos prostě každý musí mít. Byly to půvabné a vlastně docela obyčejné věci, které tihle lidé vyráběli úplně sami, jen tak, vlastníma rukama. A bylo vidět, že přitom myslí na ty, pro které tyhle dárky mají být.

Flagrantýna cítila, jak přes okno až ven sálá tichá, hřejivá láska. Taková ta staromódní láska a úcta k lidem a hlavně touha udělat Radost a přinést Štěstí. Ohnivé víly nepláčou, kdepak, slzy by se jim hned vypařily. Ale stejně se zdálo, jako by měla Flagrantýna v koutcích svých planoucích očí třpytivé, slané a úplně mokré slzy.

„Takže přece,“ říkala si. „Přece jen ještě úplně všichni nezapomněli, proč jsou na světě. Přece jen se najdou lidé, kteří nehledají odpověď na smysl života v knihách, ve zkumavkách a na internetu, ale na tom jediném správném místě – sami v sobě. Ach, kdyby se tam tak dokázali podívat i jiní… Mají to tam přece napsáno docela jasně: Člověk je na světě proto, aby dělal sobě i jiným Radost a aby hledal, nalézal, sdílel a přál Štěstí.“

Flagrantýna zavřela oči a po dlouhé době zase ohnivě mrkla. Knot svíčky se natěšeně napřímil a zahořel malým oranžovým plamínkem s modrým jádrem. Když potom víla odlétala zpátky k podmračenému nebi, zahlédla ještě dva rozpláclé dětské obličeje na okenním skle a čtyři zvědavé oči, jak se za ní dívají.

„Ano,“ pomyslela si, „tyhle Vánoce budou jiné.“

Možná že ne úplně pro všechny, ale když už plamínek zase hoří v jedné lidské rodině, bude za rok hořet v tisíci a za nějaký čas úplně všude. A přijde doba, kdy lidé zase budou vědět, proč jsou na světě.

O čtyřech svíčkách na adventním věnci

Toho rána snášela se na krajinu mlha hustá jako bramborová kaše. Slunce se snažilo, seč mohlo, ale ať dělalo, co dělalo, vypadalo jako vaječný žloutek vhozený do té kaše. Bylo podivné příšeří, ani ptákům se nechtělo zpívat. Prostě byl takový obyčejný den někdy mezi listopadem a prosincem, ospalá neděle. Kdo se podíval z okna ven, raději se zase rychle zachumlal do přikrývky a užíval si tepla, které nashromáždil za celou noc. A tak si toho nikdo nevšiml.

Nikdo neviděl, že se vysoko na nebi z mlhy vynořil obrovský pták. Mával převelikými křídly, důstojně a mocně, prodíral se tou mlžnatou kaší a zrovna jako by ji prosvěcoval, jako kdyby se kolem něj rozlévalo zvláštní nafialovělé světlo. Vůbec byl celý světle fialový. Jak se pták blížil, dala se rozpoznat jeho fialová křídla, fialové oči, fialový nos… počkat – odkdy mají ptáci nos? No však on to taky nebyl žádný pták. Toho mlhavého nedělního rána se na zem snášel za tichého ševelení perutí anděl. Fialový anděl Violaceus.

Už se na to zkrátka nedokázal dívat. Lidé tam dole na zemi vypadali jako barevné krabičky a byli den ode dne prázdnější, vysypanější a zbytečnější. Běhali čím dál rychleji z místa na místo, jezdili jinými krabičkami po celé zemi, ale nic tam nenacházeli, protože už dávno nic nehledali. Měli hlavu plnou toho, co všechno ještě musí stihnout, udělat, zařídit, tak plnou, že už se jim tam nevešlo vůbec nic, dokonce ani docela maličké těšení. Na nic už se netěšili. A nejspíš už docela zapomněli, co to divné slovo znamená – těšit se. Už vlastně ani nic nechtěli, snad jenom to, aby jim všichni dali pokoj.

A jak Violaceus letěl nad městy a vesnicemi, nad samotami a osadami, vířil svými křídly jemný fialový prach, který zvolna usedal na zem, padal lidem na bundy, kabáty a čepice a oni si říkali: to je ale divný sníh, takový fialový jsme ještě nikdy neviděli. A už zase spěchali dál, protože v jejich hlavách už nezbývalo místo pro divení. A potom se to stalo.

První se fialového prachu nadýchal pan Antonín. Zastavil se uprostřed náměstí jako hodinový strojek, ve kterém praskla pružinka. Stál s pusou dokořán a nemohl pochopit, co se to s ním u všech všudy děje. Tam někde uvnitř, v místech, na která už zapomněl, jako by se rozhořel úplně malý ohýnek. A pan Antonín rozevřel oči údivem. Jak vlastně mohl zapomenout těšit se na spoustu krásných věcí? Byl najednou plný touhy a naděje. Měl ohromnou chuť začít hledat… ale co, co vlastně? Po panu Antonínovi se fialového prachu nadýchalo postupně celé město, pak celá země, celý světadíl, dokonce celý svět. A všichni teď hrozně toužili, jenomže nevěděli po čem.

A Violaceus? Myslíte, že se vrátil na nebe? Nevrátil. Čekal. Čekal, až se lidé zase naučí těšit, divit se a toužit. Že nevíte, kde andělé zůstávají, když jsou právě na zemi? Inu, mají přece křídla, a co má křídla, to si staví hnízda. Violaceus snosil na mýtinu v lese kdejakou jedlovou a smrkovou větev, co v lese našel, a udělal z nich krásné kulaté hnízdo. Usedl na jeho okraj, svěsil křídla a čekal.

Nastala další neděle. Prosinec už se chopil vlády pevněji, krajina je teď celá ojíněná, jako když dědečkům vousy prokvetou, kouř z komínů je na nebi jako namalovaný a kaluže nosí košilky z ledových šupin. A z oblohy vysoko nad zemí sem zase slétá velký pták, a zase to není pták, ale anděl, celý červený jako jablko, jako pivoňka, jak šípky ztuhlé prvním mrazem. Sangvineus, červený anděl. Jak letí nad městy a vesnicemi, nad samotami a osadami, víří svými křídly jemný červený prach, který zvolna usedá na zem, padá lidem na bundy, kabáty a čepice a oni si říkají: to je ale divný sníh, takový červený jsme ještě nikdy neviděli. A už tolik nespěchají, protože po celý týden touží, a nevědí po čem.

Náhoda tomu chtěla, že zase pan Antonín se jako první nadýchal červeného andělského prachu. A tam hluboko, kde před týdnem ucítil malý ohýnek, rozhořel se teď větší. Pan Antonín udiveně naslouchal. Co to je, ty rány jako do tympánu? To dunění uvnitř v těle? To pravidelné burácení? Ale jistě – to je přece jeho srdce. Jak na ně mohl zapomenout? Buší a tepe, až je po okraj plné lásky. Pan Antonín a všichni ostatní, co jich na téhle kulaté planetě žije, překypují láskou – a nevědí, co s ní. Touží, a nevědí po čem, milují, a nevědí co.

Je tu zase neděle. Bahnitá pole mokře brblají, déšť stéká stromům za límce, vítr se honí za svým stínem. Dneska se snáší anděl růžový jako dětské rty. Roseus víří křídly růžový prach. Pan Antonín už čeká u kašny na náměstí – je přece neděle, něco se jistě musí stát. Sotva vdechne růžový andělský prach, vyskočí do výšky, ruce nad hlavou, směje se a volá: „Krása, lidi, to je krása, život je krásný!“ Raduje se z celé duše a je mu teplo na těle, i když si nad městem vítr s deštěm právě vjely do vlasů. Všichni se radují, celý svět třeští radostí. Lidé jsou plní touhy, lásky a radosti, tančí a zpívají… a nic jiného už nedělají. Co na tom, že svět jako by se zastavil? Kdo by se teď staral o práci, o jídlo, o pořádek, o školu, o čištění zubů, když je ve vzduchu tolik andělského prachu. Pryč se starostmi, budeme tančit, dokud nás nohy ponesou. Ve jménu touhy, lásky a radosti.

Violaceus, Sangvineus a Roseus schlíple sedí na okraji hnízda a čekají. Jenomže na co? Svět je přece jeden velký karneval, všichni se radují, objímají a těší, že tenhle andělský mumraj nikdy neskončí. Tak proč jen tu tři andělé sedí jako zmoklé slepice?

Kdo by si dělal starost s tím, co je za den. Neděle? Ale vždyť je to jedno, den jako den! A tak zase nikdo nevidí vznešený let čtvrtého anděla. Krajina je bílá jako nevěstiny šaty, všechny barvy poztrácela, klimbá a usíná. Slunce se schoulilo do mrakových peřin. I anděl je bílý. Bílý je i prach. Niveus letí nad tančícím světem, prachu je čím dál víc, už závěje, už hory, až celý svět zmizel pod tou bílou spoustou.

Najednou se bílým krunýřem prodrala ven ruka. Pan Antonín. Vydrápal se ven a zírá na tu nekonečnou bělostnou pláň, jako kdyby nikdy nic nebylo. Je první den a všechno teprve začíná. Pan Antonín najednou pochopil. To všechno, co tu není, mu chybí. Stýská se mu po světě, po lidech, po práci, po starostech, po čištění zubů. Po touze, po lásce a po radosti. Už ví, po čem toužil. Ví, co miluje i z čeho má radost. Už není prázdný jako vysypaná krabička. Za pár dní jsou přece Vánoce! A o Vánocích se plní přání, lidé se mají rádi, dávají si dárky a radují se z radosti druhých. A přitom mají dál své starosti a trable. Protože bez nich by nikdy nepochopili, cože to vlastně Niveus přinesl na svět. Úplně malé, sotva opeřené lidské štěstí. Pak se zvedl vítr a všechen bílý prach zmizel. Svět vypadal jako dřív, ale už takový nebyl. Přibylo na něj štěstí.