Kočičí válečníci:
Nové proroctví (6) –
Západ slunce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Libor Balák

Kočičí válečníci: Nové proroctví (6) – Západ slunce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Rodu Ritchiemu, který jako první zjistil, co se skutečně děje za plotem zahrady…

Zvláštní poděkování patří Cherith Baldryové

Přeložila Beata Krenželoková

Warriors: The New Prophecy – Sunset

© Working Partners Limited, 2007

Translation © Beata Krenželoková, 2023

Interior art © Owen Richardson, 2015

Map art © Dave Stevenson, 2015

Cover art Owen Richardson, 2015

ISBN tištěné verze 978-80-00-07033-9

ISBN 978-80-00-07035-3 (1. zveřejnění, 2023) (epdf)

ISBN 978-80-00-07036-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN 978-80-00-07037-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

STRUKTURA KLANŮ

HROMOVÝ KLAN

VELITEL

Ohnivý měsíc – zrzavý kocour s ohnivým kožíškem

ZÁSTUPCE VELITELE

Šedý Pruh – šedivý kocour s dlouhou srstí

LÉČITELKA

Jezerní Lístka – světle hnědá mourovatá kočka s jantarovýma očima

VÁLEČNÍCI

(kocouři a kočky bez koťat)

Prachovous – tmavě hnědý mourovatý kocour

Bouřka – světle zrzavá kočka

Bílý mrak– bílý kocour s dlouhou srstí

Kapraď – zlatohnědý mourek

Bělunka – učednice

Trnodráp – zlatohnědý mourovatý kocour

Zářenka – bílá kočka se zrzavými flíčky

Ostrodráp – tmavě hnědý kocour s jantarovýma očima

Šedivák – světle šedivý kocour s tmavšími flíčky a tmavomodrýma očima

Břízotlapka – učedník

Dešťovous – tmavě šedý kocour s modrýma očima

Veverka – tmavě zrzavá kočka se zelenýma očima

Pavouk – dlouhonohý černý kocour s hnědým bříškem a jantarovýma očima

UČEDNÍCI

(Koťata starší než půl roku, která se účastní válečnického výcviku)

Bělunka – bílá kočička se zelenýma očima

Břízotlapka – světle hnědý mourek

MATKY

(Kočky, které čekají koťata nebo se o ně starají)

Kapradina – světle šedivá kočka s tmavšími flíčky a světle zelenýma očima, matka Prachovousových koťat

Hnědouška – žlutohnědá a bílá kočka s jantarovýma očima

Kopretina – kočka s dlouhou, krémově šedou srstí, která žila poblíž koňských stájí

STARŠÍ

(BÝVALÍ VÁLEČNÍCI A MATKY)

Zlatka – světle zrzavá kočka

Dlouhý – světlý mourek s černými pruhy, přestal být válečníkem kvůli špatnému zraku

Myška – malá nahnědlá kočka

STÍNOVÝ KLAN

VELITEL

Černý měsíc – veliký bílý kocour s obrovskými černými tlapami

ZÁSTUPKYNĚ VELITELE

Rudoška – tmavě zrzavá kočka

LÉČITEL

Obláček – drobný mourovatý kocour

VÁLEČNÍCI

Žaluďák – malý hnědý kocour

Kouřotlapka – učedník

Cedrák – tmavě šedý kocour

Jeřáb – zrzavý kocour

Zlatuška – trojbarevná kočka se zelenýma očima

MATKY

Makovička – dlouhonohá světle hnědá mourkaSTARŠÍ

Balvan – štíhlý šedý kocour

VĚTRNÝ KLAN

VELITEL

Jednofousý měsíc – hnědý mourek

ZÁSTUPKYNĚ VELITELE

Popílka – šedá kočka

LÉČITEL

Hnědouš – hnědý kocour s krátkým ocasem

VÁLEČNÍCI

Uchorváč – mourovatý kocour

Pavochlup – tmavošedý mourek

Vranipírko – tmavě šedý kocour

Sovífousek – světle hnědý, mourovatý kocour

Nočnice – černá kočka

Lasičák – zrzavý kocour s bílými tlapkami

MATKY

Bělina – malá bílá kočka

STARŠÍ

Sasanka – trojbarevná kočka

Hbitý ocas – krémově hnědý mourek

ŘÍČNÍ KLAN

VELITELKA

Levharthvězda – zlatá mourovatá kočka s neobvyklými skvrnami

ZÁSTUPKYNĚ VELITELKY

Mlha – šedá kočka s modrýma očima

LÉČITELKA

Křídlenka – zlatá mourovatá kočka

Vrbotlapka– učednice

VÁLEČNÍCI

Černý dráp – kouřově černý kocour

Bukotlapka – učedník

Jestřáb – tmavě hnědý kocour s bílým bříškem a ledově modrýma očima

Hrabošák – malý, hnědý, mourovatý kocour

Vlaštovka – tmavá, mourovatá kočka

Kameňák – šedý kocour

Rákos – černý kocour

Vlnkotlapka – učedník

MATKY

Mechovka – trojbarevná kočka

Květina – světle šedá kočka

STARŠÍ

Tlapa – podsaditý mourek

KMEN TEKOUCÍ VODY

Říčka, ve které plavou ryby (Říčka) – hnědá, mourovatá kočka

Hrom – tmavě šedý kocour s jantarovýma očima

OSTATNÍ

Kouř – svalnatý šedobílý kocour, který žije ve stodole poblíž koňských stájí

Nitka – malá šedobílá kočka žijící s Kouřem

Pip – černobílý teriér, jenž žije s dvounožci poblíž koňského obydlí

Půlnoc – jezevčice pozorující hvězdy, která žije u moře

ÚVOD

V lese panovala tma. Stébla vysoké trávy se v bezvětří ani nehnula a obrovský mourek se tiše plížil v jejich stínech. Zastavil se a s přimhouřenýma jantarovýma očima nastražil uši. Na obloze nad jeho hlavou nezářil žádný měsíc ani hvězdy, ale kmeny stromů hustě pokryté houbami zalévaly půdu pod jeho packami tajemnou září.

Veliký mourek otevřel tlamu, aby nasál vzduch, ale neočekával, že by ucítil nějakou kořist. Věděl, že chvění kapradí nic neznamená a že mihotavé záblesky v temnotě, které vždy spatřil jen koutkem oka, okamžitě zmizí jako mlha, kdyby se k nim vrhl. Na tomto místě sice hlad neexistoval, ale on toužil opět ucítit to vzrušení, když zarývá drápy do své kořisti, a vychutnat si to první lahodné sousto po úspěšném lovu.

Jakmile k němu dovál nový pach, zježily se mu všechny chlupy v zátylku i na ramenou; pach patřil kočce, ale ani jedné z těch dvou, se kterými se už na tomto místě potkal. Tohle byla kočka, kterou znával kdysi. Začal se plížit kupředu a následoval pachovou stopu, až dokud stromy neprořídly a on se neobjevil na okraji mýtiny zalité bledým světlem. Druhá kočka se k němu přes otevřené prostranství rozběhla; uši měla přitisknuté k hlavě a oči třeštila hrůzou.

„Měsíční drápe!“ vydechl nově příchozí, když se smykem zastavil a bojácně se skrčil k zemi. „Kde ses tu vzal? Myslel jsem, že jsem tu sám.“

„Postav se, Proužku,“ zaburácel mourek zhnuseně. „Přestaň se krčit jako nějaké vyděšené kotě.“

Proužek se tedy napřímil a párkrát se rychle olízl. Jeho kožíšek, který se kdysi leskl jako vykrmená rybka, byl nyní vetchý a plný bodláků. „Já tomuhle místu nerozumím,“ mňoukl. „Kde to jsme? Kde je Hvězdný klan?“

„Po tomto místě Hvězdní nenašlapují.“

Proužek vytřeštil oči. „Proč ne? A proč je tu pořád tma? Kde je měsíc?“ Celý se otřásl a pokračoval: „Myslel jsem, že budeme na obloze lovit s našimi válečnickými předky a shlížet na druhy z klanu.“

Měsíční dráp tiše zasyčel. „To není náš úděl. Ale já nepotřebuji hvězdnou záři, aby mi osvítila cestu. Pokud si Hvězdný klan myslí, že na nás může zapomenout, šeredně se plete.“

Otočil se k Proužkovi zády a začal se prodírat kapradím, aniž by se zajímal, jestli ho druhý kocour následuje.

„Počkej,“ vydechl Proužek, jak se za ním hnal. „Řekni mi, jak jsi to myslel.“

Obrovský mourek se ohlédl přes rameno; v jantarových očích se mu odrážel bledý svit. „Ohnivý měsíc si myslí, že vyhrál, když mi Postrach vzal všech devět životů. Je to hlupák. To, co mezi námi je, ještě neskončilo.“

„Ale co bys teď mohl Ohnivému udělat?“ namítl Proužek. „Nemůžeš z tohohle lesa odejít. Vím to, zkoušel jsem to. Ale ať dojdu jakkoli daleko, pořád jsou všude stromy a nikde žádné světlo.“

Měsíční dráp neodpověděl hned. Běžel podrostem dál a Proužek ho stále následoval. Menšího kocoura vylekalo každé zašustění kapradí i každé mihnutí stínu dopadajícího na zem. Náhle se zastavil, rozhlédl se kolem sebe, otevřel tlamičku a zavětřil.

„Cítím Zlomeného měsíce!“ zvolal. „On je tu také? Zlomený měsíci, kde jsi?“

Měsíční dráp se ohlédl. „Šetři dechem. Zlomený ti neodpoví. Ucítíš tu mnoho koček, ale jen zřídka se s některou setkáš tváří v tvář. Možná jsme uvěznění na stejném místě, ale jsme tu každý sám.“

„Tak co bys mohl Ohnivému měsíci udělat?“ zeptal se Proužek. „Vždyť on v tomhle lese není.“

„Já mu neudělám nic,“ zavrčel Měsíční dráp tiše, ale výhružně. „Postarají se o něj mí synové. Společně. Jestřáb a Ostrodráp Ohnivému měsíci ukážou, že tuhle bitvu ještě ani zdaleka nevyhrál.“

Proužek si prohlédl výraz svého bývalého velitele, a pak opět odvrátil zrak. „Ale jak přinutíš Jestřába a Ostrodrápa udělat to, co chceš?“

Měsíční dráp ho švihnutím ocasu umlčel. Protáhl si drápy a zaryl je do země pod sebou. „Naučil jsem se, jak jim našlapovat ve snech,“ zasyčel. „A mám čas. Všechen čas na světě. Až toho prašivého mazlíčka zničí, udělám z nich velitele jejich klanů a ukážu jim, co je to skutečná moc.“

Proužek couvl zpátky do skrytu kapradí. „Lepšího učitele by mít nemohli,“ mňoukl.

„Naučí se těm nejlepším bojovým dovednostem v lese,“ pokračoval Měsíční dráp, jako by druhý kocour ani nepromluvil. „Naučí se nemít slitování s žádnou kočkou, která se jim opováží postavit. A nakonec si rozdělí celé území okolo jezera mezi sebe.“

„Ale jsou čtyři klany…“

„A brzy už budou jen dva. Dva klany čistokrevných válečníků, které neoslabují žádní mazlíčci ani poloviční klanové kočky. Ohnivý měsíc už k sobě vzal tu zbytečnou hromadu chlupů z koňského obydlí a její ukňouraná koťata. Takhle se snad vede klan?!“

Proužek na znamení souhlasu sklonil hlavu.

„Jestřáb je neohrožený,“ zamručel Měsíční dráp uznale. „Dokázal to, když vyhnal z území Říčních toho jezevce. A také projevil moudrost, když pomohl své sestře stát se léčitelkou. Její podpora Jestřábovi pomůže na cestě k velení a on si to uvědomuje. Ví, že moc získají pouze ti, kteří ji chtějí nejvíc.“

„Ano, je to skutečně tvůj syn.“ Ta slova z Proužka vyplynula jako voda z obráceného listu, ale jestli v nich Měsíční dráp zaznamenal narážku, ignoroval ji.

„A pokud jde o Ostrodrápa…“ Měsíční dráp přimhouřil oči a pokračoval: „Také má kuráž, ale problémem je jeho oddanost tomu hlupákovi, Ohnivému měsíci. Musí se naučit, že nesmí dovolit, aby mu cokoli stálo v cestě – jeho velitel, válečnický zákoník ani samotný Hvězdný klan. Poté, co podnikl tu výpravu k místu utápějícího se slunce a dovedl klany do nového domova, vysloužil si respekt všech koček. Už jen díky takové reputaci by pro něj mělo být snadné převzít kontrolu.“ Narovnal se a svaly na ramenou se mu zavlnily. „Ukážu mu, jak na to.“

„Mohl bych ti pomoct,“ nabídl se Proužek.

Měsíční dráp se k němu otočil s chladným opovržením v očích. „Nepotřebuji tvou pomoc. Neslyšel jsi mě snad, když jsem ti říkal, že v tomto temném lese je každá kočka sama za sebe?“

Proužek se otřásl. „Ale je tu takové prázdno a ticho… Měsíční drápe, dovol mi jít s tebou.“

„Ne.“ V hlase Měsíčního drápa zazněl sice náznak lítosti, ale žádné zaváhání. „Nesnaž se mě sledovat. Tady kočky nemají žádné přátele ani spojence. Každá tu musí našlapovat po své temné cestě sama.“

Proužek se posadil a stočil si ocásek kolem předních tlapek. „A kam teď půjdeš?“

„Setkat se se syny.“ Dráp se rozběhl po stezce pryč. Kožíšek se mu leskl v nažloutlém, bledém svitu. Proužek zůstal sám a krčil se ve stínu kapradí.

Než Měsíční dráp zmizel mezi stromy, ohlédl se přes rameno, aby ještě učinil poslední slib: „Ohnivý měsíc se dozví, že jsem ještě neskončil. Možná mu zbývá pět životů, ale budu ho prostřednictvím svých synů pronásledovat, dokud mu je nevyrvu všechny. Toto bude jediná bitva, kterou nevyhraje.“

KAPITOLA 1

Ostrodráp stál uprostřed mýtiny a rozhlížel se po tom, co z tábora Hromových zbylo. Nad stromy obklopujícími skalní kotlinu visel srpek měsíce tenký jako dráp. Jeho bledá záře osvětlila rozdupaná doupata, zničenou a rozházenou trnovou bariéru u vchodu do tábora a zraněné kočky z Hromového klanu, které se s naježenými kožíšky a hrůzou ve vytřeštěných očích pomalu plazily ven ze stínů. Ostrodráp stále slyšel dupání jezevců valících se pryč. Podrost nad vchodem do tábora se ještě chvěl, jak se jím prodrali ven, vyhnáni Jednofousým měsícem a větrnými válečníky, kteří přišli Hromovým na pomoc právě včas.

Ale nebyl to pohled na tuto zkázu, z kterého se Ostrodrápovi zježila srst a přimrzly tlapky k zemi. Dvě kočky, o kterých si myslel, že už je nikdy neuvidí, se opatrně prodíraly mezi roztroušeným trním ve vchodu do tábora. Nebyly zraněné a kožíšky měly uhlazené, ale oči jim plály zděšením.

„Hrome! Co tady děláte?“ zvolal Ostrodráp.

Svalnatý šedý kocour k němu popošel blíž, aby se s ním mohl pozdravit čumáčkem. „Rád tě zase vidím,“ mňoukl. „Já… Chtěl jsem zjistit, jestli jste našli nějaké místo k životu. Ale co se tady stalo?“

„Jezevci,“ odpověděl Ostrodráp. Rozhlédl se okolo a dumal, odkud nejlépe začít svým zraněným a vyděšeným druhům z klanu pomáhat.

Štíhlá hnědá mourka stojící vedle Hroma přejela Ostrodrápovi ocasem po dlouhém šrámu na rameni. „Jsi zraněný,“ mňoukla.

Ostrodráp zastříhal ušima. „To nic není. Vítej v Hromovém klanu, Říčko. Je mi líto, že jste museli putovat tak daleko, abyste nás našli takhle.“ Odmlčel se a pohledem přejel z jedné kočky na druhou. „Je v Kmeni tekoucí vody všechno v pořádku? Nečekal jsem, že nás přijdete navštívit tak brzy.“

Hrom střelil po Říčce pohledem; tak rychle, že to Ostrodráp téměř nepostřehl. „Všechno je v pořádku,“ mňoukl. „Jen jsme se chtěli ujistit, že jste našli nové místo, jak Hvězdný klan slíbil.“

Ostrodráp se rozhlédl po zničeném táboře; zdrcené kočky klopýtaly přes zbytky svého domova. „Ano, našli jsme ho,“ zamumlal.

„Říkal jsi, že vás napadli jezevci?“ pobídla ho Říčka zmateně.

„Přišli sem záměrně,“ pustil se Ostrodráp do vysvětlování. „Hvězdný klan ví, odkud přišli, ale bylo jich víc, než jsem kdy v životě viděl. Všechny by nás zabili, kdyby se neobjevili Větrní.“ Packy se mu chvěly, a tak zaryl drápy do krví nasáklé země, aby udržel rovnováhu.

Hrom přikývl. „Nemusíš nám to teď vyprávět. Jak můžeme pomoct?“

Ostrodráp v duchu poděkoval Hvězdnému klanu, že si vybrali zrovna tuto chvíli, aby poslali jeho starého přítele zpátky ke klanům. Prožili toho s Hromem na výpravě k místu utápějícího se slunce hodně a Ostrodráp věděl, že není moc koček, které by teď měl po svém boku raději.

Náhle otočil hlavu; z rozdupaného trsu kapradí na okraji kotliny se ozvalo tiché zakvílení. „Musíme najít všechny kočky, které jsou vážně zraněné. Některé z nich už možná budou na cestě k Hvězdnému klanu,“ varoval je a pohlédl na Říčku. „Jezevci nás přišli zabít, ne vyhnat.“

Říčka mu pohled pevně opětovala. „Ať už udělali cokoli, chceme pomoct. Už jsem takovou krutost zažila od Šavlozuba, pamatuješ?“ Šavlozub byla obří horská kočka, která terorizovala Kmen tekoucí vody po mnoho úplňků, než k nim dorazily kočky z lesa. Hromova sestra Pírka zemřela při pádu, který to divoké zvíře zabil.

„Uděláme, co bude třeba,“ slíbil Hrom. „Jen nám přiděl úkoly. Jsi teď zástupcem velitele Hromového klanu?“

Ostrodráp zkoumal pohledem kousek mechu, který uvěznil pod svou přední packou. „Ne,“ přiznal. „Ohnivý měsíc se rozhodl, že nového zástupce nezvolí. Chce poskytnout Šedému pruhovi více času na to, aby se mohl vrátit.“

„To musí být těžké.“ V Hromově hlasu se ozýval náznak soucitu a Ostrodráp sebou trhl. Nechtěl, aby ho nějaká kočka litovala.

Najednou Říčka ztuhla. „Neříkal jsi, že všichni jezevci už jsou pryč?“ zasyčela.

Ostrodráp se rychle otočil, ale hned se zase uklidnil, jelikož z mrtvého trsu kapradí se vynořil známý černobílý čumák.

Hrom svým ocasem něžně pohladil Říčku po rameni. „To je Půlnoc,“ mňoukl. „Ta by neublížila žádné kočce.“ Rozběhl se kupředu, aby se se starší jezevčicí pozdravil.

Půlnoc přimhouřila své krátkozraké oči. Pak na Hroma kývla a zabručela: „Kočičí přítel z výpravy. Ráda tě opět vidím. A toto je ta kočka z horského kmene, že ano?“ dodala a čumákem pokývla směrem k Říčce.

„Přesně tak,“ mňoukl Hrom. „Tohle je Říčka, lovkyně kořisti z Kmene tekoucí vody.“ Kývl na Říčku ocasem, aby přišla za nimi; ta ho neochotně poslechla, jako by stále nemohla uvěřit, že je jezevčice přátelská. Ostrodráp její pocity chápal; znal sice Půlnoc stejně dobře jako kteroukoli kočku, ale bylo těžké se dívat na její mohutné tělo a nepředstavit si zároveň cvakající čelisti, divoce planoucí oči a drápy trhající kočičí srst jako listy v novolistí…

Ozvalo se dunění těžkých tlap, a když vzhlédl, spatřil Půlnoc hned vedle sebe. Stála tam, její zářivé kulaté oči se leskly zármutkem a zároveň plály zlostí. „Mé varování přišlo příliš pozdě,“ zaskřípěla. „Nedokázala jsem udělat dost.“

„Přivedla jsi nám na pomoc Větrné,“ poznamenal Ostrodráp. „Bez tebe by jezevci celý náš klan vyhladili.“

Půlnoc sklopila hlavu; bílý pruh, který se jí táhl po celé délce čumáku, se třpytil v bledé měsíční záři. „Stydím se za své druhy.“

„Každá kočka ví, že jsi s tím útokem neměla nic společného,“ ujistil ji Ostrodráp. „Vždycky budeš v našem klanu vítaná.“

Půlnoc ale stále vypadala ztrápeně. Ostrodráp za ní uprostřed mýtiny spatřil svého klanového velitele s Jednofousým měsícem a větrnými válečníky. Rozběhl se k nim a ocasem mávl na Hroma i Říčku, aby ho následovali. O jednu liščí délku dál se pod převráceným trnovým keřem skláněla nad bezvládným tělem Šediváka Jezerní lístka. Ostrodráp chvíli přemýšlel, jestli není šedý válečník mrtvý, ale pak si všiml, jak Šedivák škubl ocasem. Hvězdný klan nám dnes večer nevezme všechny válečníky, pomyslel si odhodlaně.

Ohnivý měsíc stále ztěžka oddechoval po tom úsilí, které v boji vynaložil. Zrzavý kožíšek měl roztrhaný a z dlouhého škrábance ve slabině mu crčela krev. Ostrodrápa zalila vlna obav. Ztratil snad jeho velitel další život? Tak či onak byl vážně zraněný. Budu mu pomáhat do posledního dechu, zapřísáhl se v duchu Ostrodráp. Společně z toho zvládneme klan dostat, až nakonec vyjdeme ještě silnější.

Navzdory zraněním však Ohnivému zářily oči, když se usadil před velitele Větrných, Jednofousého měsíce. „Patří vám díky celého Hromového klanu,“ mňoukl.

„Pochybuji, že budete mít s těmi jezevci ještě nějaké problémy,“ odpověděl Jednofousý. „Ale můžu ti tu na hlídku nechat pár svých válečníků, pokud chceš.“

„Ne, děkuji. Nemyslím si, že je budeme potřebovat.“ Vřelost v očích Ohnivého měsíce odrážela dlouhodobé přátelství panující mezi těmito dvěma kocoury. Ostrodráp tiše poděkoval Hvězdnému klanu, že to napětí, které všichni cítili od doby, co se Jednofousý stal velitelem Větrného klanu, už bylo konečně pryč. „Nepotřebují tví válečníci, aby se na ně podívala naše léčitelka, než se vydáte zpátky?“ dodal velitel Hromových. „Pokud je některý z nich vážně zraněný, může tu samozřejmě zůstat.“

Ostrodráp se ohlédl na Jezerní lístku, která se stále skláněla nad Šedivákem. Když zaslechla Ohnivého měsíce, zvedla hlavu a zahleděla se přes mýtinu na větrné válečníky. Ostrodrápa soucitně píchlo u srdce, když mezi nimi pohledem vyhledala jednoho konkrétního. Před dvěma dny opustili Jezerní lístka s Vranipírkem své klany, aby mohli být spolu, ale zpráva o útoku jezevců je přivedla zpátky. Ostrodráp doufal, že Lístka už zůstane doma nadobro; Hromový klan ji teď bude potřebovat víc než kdy dřív, když bylo v bitvě s jezevci zraněno tolik koček.

Vranipírko zíral na své packy, jako by se Lístčinu pohledu záměrně vyhýbal. Na slabinách měl široký škrábanec, kde mu chyběla srst, ale rána už přestala krvácet a celou vahou dokázal stát na všech čtyřech. Pavochlup měl natržené ucho a zástupkyně velitele Větrných, Popílka, krvácela z ramene, ale žádné z jejich zranění nevypadalo tak vážně, aby se válečníci nemohli vrátit zpátky do svého tábora.

„Myslím, že všichni cestu zvládneme, díky Hvězdnému klanu,“ odpověděl Jednofousý veliteli Hromových. „Pokud si jsi jistý, že už naši pomoc nepotřebujete, vrátíme se na vlastní území.“

Vranipírko zvedl hlavu a vrhl směrem k Lístce pohled plný beznaděje. Ta se vyškrábala na packy a přiběhla k němu. Stáli kousek dál od ostatních koček, hlavy u sebe. Ostrodráp je ze stínů slyšel, ale nechtěl se pohnout, aby je nevyrušil.

„Měj se, Vranipírko,“ zamumlala přiškrceně Jezerní lístka. „Už bychom se raději neměli vídat.“

Vranipírkovi se zablesklo v očích a Ostrodráp si na chvíli myslel, že bude něco namítat. Pak ale zatřásl hlavou a mňoukl: „Máš pravdu. Nemohlo by to fungovat. Nikdy pro tebe nebudu znamenat dost.“

Lístka zaryla drápy do země. „Znamenáš pro mě víc, než bys kdy dokázal pochopit.“

Vranipírko trhl špičkou ocasu. „Jsi léčitelka. Už chápu, co to znamená. Ať tě provází Hvězdný klan, Jezerní lístko. Nikdy na tebe nezapomenu.“

Přitiskli se k sobě čumáčky; byl to něžný dotyk, jenž trval jen chvíli. Pak se Vranipírko otočil zpátky ke svým druhům. Lístka sledovala, jak odchází, a oči se jí bolestně leskly.

Pavochlup vrhl po Vranipírkovi temný pohled a Lasičák se k němu jízlivě otočil zády, ale Jednofousý měsíc neřekl nic. Jen mávnutím ocasu svolal všechny své válečníky a vyvedl je z tábora ven.

„Ještě jednou vám děkujeme!“ zavolal za nimi Ohnivý měsíc. „Ať vám na cestu svítí Hvězdný klan.“

Jezerní lístka jen nehnutě stála, dokud Vranipírkův šedočerný kožíšek nezmizel ve stínech stromů. Pak přeběhla přes mýtinu k Popeluščině doupěti. Cestou si ocasem přivolala Zářenku, která Popelušce už v minulosti s léčitelskými povinnostmi pomáhala.

„Jsi si jistá?“ zeptala se Zářenka váhavě.

„Samozřejmě, že jsem,“ mňoukla Lístka hlasem rozedraným vyčerpáním a smutkem. „Všechny kočky z klanu jsou zraněné. Budu za tvé dovednosti vděčná.“

Zářenčino zdravé oko se rozzářilo, a když Lístku následovala do doupěte, zdálo se, že její vlastní únava už z ní opadla.

„To je Hrom a Říčka?“

Ostrodráp sebou trhl, když mu do ucha zachraptěl něčí hlas. Objevila se vedle něj Veverka. Tmavě zrzavý kožíšek měla potřísněný krví a špičku jednoho ucha měla roztrženou.

„Nevidíš snad?“ odpověděl Ostrodráp, ale až příliš pozdě si uvědomil, jak ostře to vyznělo. „Omlouvám se…“ začal.

Veverka se o krok přiblížila, aby se o něj otřela kožíškem. Špičku svého ocasu mu položila na tlamičku. „Ty hloupý chlupáči,“ šeptla.

Ostrodráp ztuhl a přemýšlel, jestli si tu náklonnost v jejích zelených očích jen nepředstavuje. Pak se podíval za ni a uviděl, jak na něj Šedivák s přimhouřenýma očima zlostně zírá.

Veverka si ale Šediváka nevšímala. Odbelhala se kolem Ostrodrápa za novými návštěvníky. „Díky Hvězdnému klanu, že jste přišli,“ mňoukla, jako by Ostrodrápovi četla myšlenky. „Potřebujeme teď všechny přátele.“

Ostrodráp svěsil vyčerpáním ramena, jen si představil, co všechno budou muset udělat. Ošetřit rány, přestavět doupata, nasbírat úlovky… „Promluvíme si s Ohnivým měsícem a pustíme se do práce.“

Vydali se za svým klanovým velitelem a cestou se k nim dobelhal Trnodráp. Z hluboké rány nad jedním okem mu tekla krev. „Hrome?“ zamumlal a zmateně přitom potřásl hlavou. „Ne, to nemůže být pravda...“ Zlatohnědý válečník se sesunul k zemi, zůstal ležet a ztěžka dýchal.

Veverka mu položila ocásek na rameno, aby ho donutila zůstat v klidu ležet, dokud mu nebudou moct ošetřit rány. Ostrodráp dovedl Hroma s Říčkou za Ohnivým měsícem.

Klanový velitel překvapeně vytřeštil oči. „Hrom… a Říčka! Co tady děláte?“

„Na vysvětlování bude čas později,“ mňoukl Hrom. „Zatím nám přiděl nějakou práci, Ohnivý měsíci.“

Ohnivý se rozhlédl po mýtině, jako by si nebyl jistý, kde začít. „Měli bychom se postarat o válečnické doupě, aby se měly zraněné kočky kde vyspat… ale taky potřebujeme dát do pořádku trnovou bariéru u vchodu do tábora.“

Celý tábor byl zničený a jen pár hromových koček bylo v takovém stavu, aby ho mohly začít obnovovat. Šedivák ležel skrčený na zemi a krvácel ze slabiny a z přední nohy, zatímco Lístka mu přikládala na rány pavučiny. Dokulhal k ní i Bílý mrak; jednu přední packu držel ve vzduchu a ze strženého drápu mu crčela krev. „Ahoj, Hrome,“ mňoukl, když ho míjel, jako by to byla tak zvláštní noc, že něco jako přítomnost starého přítele už ho vůbec nemohlo překvapit. „Jezerní lístko, můžu dostat trochu té pavučiny?“

Chvíli po něm se objevila Bouřka; hlavu měla skloněnou vyčerpáním a ocas táhla za sebou v prachu. Jakmile spatřila Jezerní lístku, zaraženě se zastavila. Pak se otočila čelem k Ohnivému měsíci, v zelených očích tázavý pohled.

„Lístka je zpátky?“ mňoukla. „Co se stalo?“

Ohnivý měsíc zavrtěl hlavou, aby ji umlčel. „Promluvíme si s ní později,“ slíbil. „Zatím je doma a to je to, na čem teď záleží.“

„Ohnivý měsíci!“ ozvalo se zavřískání z druhé strany mýtiny. „Ohnivý měsíci, už jsou ti požírači vraního žrádla pryč?“

Ostrodráp se otočil a spatřil tři starší: Myšku, Zlatku a Dlouhého. Museli se ve tmě opatrně vydat dolů po povalených balvanech vedoucích k římse, na které měl své doupě Ohnivý měsíc. Ukryli se tam, když pod nimi zuřila bitva. Hlas, který se ozval, patřil Myšce; přišla o kousek srsti na rameni, Dlouhému krvácel ocas a Zlatka měla na boku hluboký škrábanec. Myška ovinula Dlouhému ocas kolem ramen a vedla ho dolů.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Ostrodráp, který jim vyšel naproti.

„Ano,“ zabručela Myška. „Jeden jezevec se snažil na Vysokou římsu vyškrábat, ale poslali jsme ho zpátky dolů rychleji, než zamýšlel.“

„Co když se vrátí?“ zeptala se Zlatka znepokojeně.

„To bych jim neradil,“ ozval se Dlouhý a protáhl si drápy, ve kterých Ostrodráp spatřil zachycené chomáče tmavých jezevčích chlupů. „Nepotřebuju vidět, abych s jezevci dokázal bojovat. Najdu je podle jejich hnusného pachu.“

„Ať se vám Jezerní lístka na ty škrábance raději podívá,“ mňoukl Ohnivý měsíc.

„Jezerní lístka?“ zopakovala zostra Myška, okamžitě se otočila a vrhla po léčitelce pohledem. „Takže se vrátila? Nadobro – nebo jen dokud sem nepřijde zase čmuchat ten větrný válečník?“

Ostrodráp spolkl kousavou odpověď. Věděl, že Myška je tak hrubá jen proto, že je překvapená a zraněná.

„A kdo je tohle?“ pokračovala Myška, když doběhla k Hromovi a přimhouřenýma očima si ho prohlížela. „Hrom? Co ten tady dělá?“

„Jen jsme vás přišli navštívit.“ Hromovi očividně nebyl podezíravý tón starší hnědé kočky vůbec příjemný.

Myška zabručela, jako by nebyla úplně přesvědčená, že Hrom je přítel. „Když jsi nás opustil, patřil jsi k říčním válečníkům. Tak proč jsi tady a ne tam?“

„Myško, nebuď tak nevděčná!“ mňoukla rozhořčeně Veverka. „Potřebujeme teď každou kočku, která je připravená pomoct. A navíc, Hrom je napůl i z Hromového klanu, pamatuješ?“ Hromovým otcem byl totiž Šedý pruh, zástupce velitele Hromového klanu, kterého polapili dvounožci krátce před tím, než všechny kočky odešly z lesa.

Myška se naježila, ale než stihla odpovědět, přerušilo ji zavřeštění Kapradiny, která se řítila přes trny rozházené u vchodu do kotliny. „Prachovousi, kde jsi?“

Ostrodráp k ní doběhl, právě když se zastavila u vchodu a rozhlížela se po temném táboře, a stále volala jméno svého partnera.

„Ostrodrápe, neviděl jsi Prachovouse?“ ptala se.

„Ne, ještě ne,“ přiznal. „Pojď, pomůžu ti ho najít.“

„Měla jsem s ním zůstat!“ kvílela Kapradina. „Vůbec jsem neměla z tábora odcházet!“

„Ale Kopretina tě potřebovala,“ připomněl jí Ostrodráp. „Nezvládla by to, kdyby s sebou neměla válečníka, který se o ni postaral, a pro vás obě bylo mnohem bezpečnější zůstat v úkrytu mimo tábor. Nezapomínej, že Kopretina není součástí klanu dlouho a ještě neumí bojovat tak dobře, aby sebe i svá koťata ochránila.“

Kapradina roztržitě zavrtěla hlavou. „Prachovous nemůže být mrtvý,“ mňoukla.

„Najdeme ho,“ slíbil jí Ostrodráp. V duchu doufal, že si dnes večer Hvězdný klan nevybral do svých řad právě tohoto válečníka. Začal hledat a běhal tam a zpátky mezi rozptýlenými zbytky trnové bariéry, až se postupně dostal zpět doprostřed tábora. Dech se mu zasekl v hrdle, když zachytil Prachovousův pach a téměř zakopl o hromádku mourovatých chlupů ležící ve stínu skalní stěny. Prachovous měl zavřené oči, ale když ho Ostrodráp chvíli sledoval, všiml si, že trhl ušima a kýchl.

„Kapradino, tady!“ zavolal Ostrodráp.

„Prachovousi! Prachovousi!“

Když válečník zaslechl hlas své partnerky, otevřel oči a začal se škrábat na packy. Kapradina k němu doběhla, okamžitě se k němu přitiskla kožíškem a začala ho olizovat. Prachovous roztřeseně zavrněl.

Ostrodráp usoudil, že pakliže se Prachovous zvládne postavit, může chvíli počkat, než se na něj Popeluška nebo Lístečka podívají. Zamířil zpátky na mýtinu a už se chtěl vrhnout do práce na zničeném táboře, ale v tu chvíli si všiml, že Kapradinu do tábora následoval i Břízotlapka. Mladý učedník přišel téměř o všechny chlupy na zadních nohou a jedno oko měl zavřené. Zdravým okem se nervózně rozhlížel ze strany na stranu, jako by očekával, že v táboře uvidí plno útočících jezevců.

Za ním se trním prodírala Kopretina, kočka, jež dříve žila u koňského obydlí, a její tři koťata jí byla v patách. Vytřeštěnýma očima zírala na zničená doupata a unavené, zraněné kočky. Když ve stínu zahlédla stát Půlnoc, Bobulík nakrčil tlamičku a zavrčel. Udělal krok vpřed, nohy ztuhlé a chlupy naježené.

Kopretina polekaně vyjekla a doběhla za ním. „Bobulíku! Co to děláš? Pojď sem, než ti ten jezevec ublíží.“

„Není se čeho bát, maličký,“ zabručela Půlnoc něžně.

Kopretina na ni ale jen zlostně zírala a ocas omotala kolem Bobulíka, aby ho odtáhla pryč za ostatními kočkami. Ostrodráp si uvědomil, že nemá tušení, kdo vlastně Půlnoc je.

„To je v pořádku!“ zavolal.

Jezerní lístka ale dorazila ke kočce z koňského obydlí dříve než on. „Neboj se, Kopretino,“ mňoukla. „Půlnoc je přítelkyně. Potkali jsme ji s Vranipírkem, když jsme byli v horách. Varovala nás, že její druhové se chystají zaútočit, a přivedla nám na pomoc Větrný klan.“

„Ale je to jezevčice!“ zvolala Kopretina.

Ostrodráp k nim doběhl, aby pomohl Lístce s vysvětlením. „Seznámili jsme se s Půlnocí na naší výpravě k místu utápějícího se slunce. Neublížila by nám.“

„Není se čeho bát,“ ujistil Bobulík svou matku. „Já se o tebe postarám.“

„To se vsadím,“ ozval se také Bílý mrak, který k nim právě dokulhal, a něžně plácl Bobulíka ocasem přes ouško. „I dospělá kočka musí mít pořádnou kuráž, aby se postavila jezevci. Jednoho dne z tebe bude skvělý válečník.“

Bobulík hrdě vztyčil ocas. „Kdo bude dřív ve školce?“ vypískl na své sourozence.

„Ne, počkejte!“ zavolal Bílý mrak za třemi koťaty. „Tam zatím nemůžete!“

„Proč ne?“ zeptala se zmateně Kopretina. „Má koťata si potřebují odpočinout.“

„Je tam Popeluščino tělo,“ mňoukla tiše Jezerní lístka. „Prodral se tam jezevec, když pomáhala Hnědoušce vrhnout koťata.“ Hlas se jí zachvěl a ztěžka polkla. „Snažila jsem se ji zachránit, ale už byla na cestě k Hvězdnému klanu.“

Ostrodráp na ni nevěřícně vytřeštil oči.

Popeluška je mrtvá?

KAPITOLA 2

Ostrodráp měl pocit, jako by se každičká kapka jeho krve proměnila v led. Už tak by bylo dost špatné, že by se měl toho večera nějaký válečník přidat k Hvězdnému klanu, ale přijít o klanovou léčitelku, to byla krutá rána. Najednou si uvědomil, proč Jezerní lístka požádala Zářenku, aby jí se zraněnými válečníky pomohla.

Myška šokovaně zakvílela: „Vždyť byla ještě mladá! Měla celý život před sebou!“

Veverka popoběhla k Lístce blíž a přitiskla se jí čumáčkem k rameni. „Nezapomeneme na ni,“ zamumlala.

Ostrodráp přikývl, příliš šokovaný na to, aby promluvil. Jezerní lístka chvíli stála se sklopenou hlavou, ale pak dloubla do Trnodrápa. „Pojď se mnou do doupěte.“ Její hlas zněl křehce, jako by se vší silou snažila udržet ho pod kontrolou. „Mám tam ještě nějaké pavučiny.“ Když se rozběhla, ještě se jednou ohlédla, aby se ujistila, že ji Trnodráp následuje.

Ostrodráp pak koutkem oka zachytil v temnotě na okraji kotliny nějaký pohyb. Když se otočil, spatřil, jak k nim pomalu míří Pavouk s Bělunkou. Pavouk na něj mávl ocasem; Ostrodráp musel své ztuhlé nohy doslova přinutit k pohybu.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Pojď se podívat.“ Pavouk ho zavedl ke skalní stěně poblíž únikové cesty, kterou vyšplhaly do bezpečí Kopretina a její koťata.

„Jde o Sazíka,“ zašeptala Bělunka. „Myslím, že je mrtvý.“

Ostrodrápovi se sevřel žaludek. I když se obával, že má Bělunka pravdu, dloubl čumákem do těla mladého válečníka s chabou nadějí, že ho probere. Sazík se ale nepohnul a jeho zastřené oči hleděly do prázdna.

„Ať mu Hvězdný klan osvítí cestu,“ zamumlal Ostrodráp. Sazíkova sestra Hnědouška zrovna vrhla koťata; jak se asi vyrovná se ztrátou svého bratra?

Obě mladší kočky zíraly na Ostrodrápa, jako by čekaly na to, až jim řekne, co mají udělat. Ostrodráp musel vynaložit ohromné úsilí, aby se donutil přemýšlet.

„Doneste ho doprostřed tábora, abychom u něj mohli bdít,“ mňoukl. „Já najdu Dešťovouse.“ Sazíkův bratr se o tom musí dozvědět; možná by pak mohl jejich sestře, Hnědoušce, pomoct.

Ostrodráp počkal, až Pavouk s Bělunkou zvednou Sazíkovo tělo, a pak se ho vydal hledat. Nepamatoval si, že by Dešťovouse po skončení bitvy někde zahlédl. Najednou se do něj zaryla úzkost jako nějaké ostré drápy; nemůže být přece mrtvý i on, že ne?

Nakonec spatřil šedého válečníka napůl zavaleného pod rozházenými trnovými větvemi, které kdysi skrývaly válečnické doupě. Ležel nehnutě, ale jakmile z něj Ostrodráp jednu větev odtáhl, podařilo se mu zvednout hlavu.

„Ti jezevci – už jsou pryč?“ zeptal se chraplavě.

„Je konec,“ odpověděl Ostrodráp, „ale obávám se, že mám smutné zprávy. Zvládneš se postavit?“

Dešťovous namáhavě vydechl, vytáhl packy zpod těla a vyškrábal se z pichlavých větviček, až se mu konečně podařilo se napřímit. Pracně udržoval rovnováhu na třech nohách; čtvrtá mu visela ve zvláštním úhlu a Ostrodráp se obával, že ji má zlomenou. Podepřel Dešťovouse ramenem a odvedl ho doprostřed tábora, kde už leželo Sazíkovo tělo. Kolem něj stáli se sklopenými hlavami Ohnivý měsíc, Veverka a několik dalších koček.

Při pohledu na bratrovo tělo Dešťovous zděšeně vyjekl. Dokulhal vpřed a sklonil hlavu, aby mohl zabořit čumáček do jeho šedočerného kožíšku. Chvíli tak zůstal, a když opět zvedl hlavu, oči měl plné zármutku.

„Měl bych o tom říct Hnědoušce,“ mňoukl.

Ohnivý měsíc škubl ocasem, aby ho zastavil. „Nejdřív si musíš nechat ošetřit tu nohu. Nějaká jiná kočka může…“

„Ne,“ přerušil ho tvrdohlavě Dešťovous. „Nech mě to udělat. Sazík byl náš bratr. Bude to chtít slyšet ode mě.“

Klanový velitel na chvíli zaváhal, ale pak přikývl. „Dobře, ale jakmile budeš moct, tak si zajdi za Popeluškou.“

„Ohnivý měsíci, chtěl jsi říct za Lístkou,“ opravila ho něžně Bouřka.

Ohnivý zamrkal, zaražený šokem i vyčerpáním. „Omlouvám se,“ zamumlal. „Pořád nemůžu uvěřit, že je Popeluška mrtvá.“

Ostrodráp na něj soucitně pohlédl. Velitel Hromového klanu si byl s Popeluškou velmi blízký. Její smrt s ním musela velmi otřást.

Bude potřebovat mou pomoc. Ostrodráp se pokusil vzchopit. Dotkl se Veverky ocasem na rameni a zašeptal: „Pojďme přinést Popeluščino tělo na mýtinu.“

„Ano,“ mňoukla Veverka. „Dešťovousi, jestli chceš mluvit s Hnědouškou, tak pojď s námi.“

Všechny tři kočky se vydaly do školky. Ostružinové křoví rostoucí poblíž skalní stěny bylo tou nejméně zničenou částí v táboře. Veverka, Šedivák a Kapraď tam v průběhu bitvy zůstali, aby bránili vchod, zatímco Hnědouščina koťata přicházela na svět. Jen kousek byl rozdupaný - to jak jezevec, který zabil Popelušku, odhodil Šediváka na stranu, aby se prodral dovnitř.

Před vchodem už stála Kopretina se svými koťaty. Byli s nimi i Bílý mrak a Kapradina; a taky Břízotlapka, který ležel natažený na zemi vedle své matky. Ostrodráp se na okamžik zhrozil, že učedník svým zraněním podlehl, ale pak si všiml, jak se mu rychle zvedá hruď. Kapradina se nad ním krčila a olizovala mu rameno.

Ve stejnou chvíli tam dorazily i Jezerní lístka se Zářenkou. Lístka v tlamičce nesla balíček bylin, které položila na zem, když k ní Ostrodráp přistoupil.

„Díky Hvězdnému klanu, že Popeluščino doupě bylo příliš malé na to, aby se tam jezevci dostali,“ mňoukla. „Všechny její byliny a bobule jsou stále v pořádku.“ Hlas se jí rozechvěl, když dodala: „Můžete prosím přesunout její tělo, aby u ní mohl klan bdít?“

„Právě proto jsme přišli,“ oznámil jí Ostrodráp.

Zářenka rázně přikývla a odešla.

Ostrodráp k ní doběhl. „Popeluško?“ Chvíli si myslel, že možná zvedne hlavu a odpoví mu, ale jakmile se čumáčkem dotkl jejího kožíšku, ucítil ledový chlad.

„To nic, Kapradi,“ mňoukl Ostrodráp. „To jsme jen my. Není se čeho bát.“

„Zabili ho jezevci,“ odpověděl jí Dešťovous.

„Ale…“