Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Syndrom hodné holky

Vydání první

Copyright © 2022. GOOD GIRL COMPLEX by Elle Kennedy

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2557. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Good Girl Complex vydaného v roce 2022

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design and illustration by Vi-An Nguyen

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1944-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1945-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Elle Kennedy

Syndrom hodné holky

Avalon Bay (1)

1. kapitola

Cooper

Jsem až po uši v jägerbombách. Včera jsem nepustil z ruky mixér a vyráběl piña coladu a jahodový daiquiri jak dělník někde v robotárně. Dneska letí vodka s red bullem a skořicová whisky. A nezapomínejte na rosé. Tihle zazobaní kokoti a jejich rosé. Všichni se lepí na bar od hlavy po paty v pastelových košilích a se sestřihy za tři stovky a pokřikují po mně objednávky. Na takovou srandu je až moc vedro.

V Avalon Bayi jsou roční období ohraničená nekonečným řetězcem odchodů a vpádů. Je to jako odliv za bouře: léto končí a vlny se zvedají. Sluncem spálení turisti sbalí svoje karavany a cukrem nadopovaný dětičky a zmizí ve vnitrozemí, kde se vrátí na svoje předměstí a do kanclů. Na jejich místo nastoupí vysokoškoláci s nastříkaným opálením – armáda klonů se vrací na Garnetovu univerzitu. Fakani se svěřenskými fondy, jejichž pobřežní paláce blokují nám, kteří musejí obracet každý pěťák, výhled na oceán.

„Hej, kámo, šest panáků tequily!“ vyštěkne jeden z klonů a plácne kreditku na ulepenou dřevěnou desku baru, jako by to na mě snad mělo udělat dojem. Přitom je to jenom další typickej garnetovskej kretén, kterej jako by zrovna vylezl z katalogu od Sperryho.

„Připomeň mi, proč to děláme?“ zeptám se Steph, zatímco jí na pult pro servírky připravuju řadu jacka s colou.

Zaloví v podprsence a povytáhne si prsa o něco výš, aby jí co nejvíc vyplňovala výstřih černýho tílka s nápisem Joeův plážový bar. „Kvůli dýškám, Coope.“

Jasně. Nic se neutrácí líp než cizí prachy. Bohatý děcka tu házejí na stůl jednu bankovku za druhou, jako by se předháněla, kdo utratí z papínkových peněz větší částku.

Víkendy jsou na promenádě jak karneval Mardi Gras. Dneska je poslední pátek před začátkem podzimního semestru na Garnetovce, což znamená tři dny lití nonstop až do pondělí. Bary tu praskají ve švech. V podstatě tu tiskneme peníze. Ne že bych se týhle práci chtěl věnovat navěky. Dělám tu na vedlejšák jenom o víkendech, abych si vydělal prachy navíc a mohl tak časem přestat pracovat pro ostatní a stát se vlastním šéfem. Jak našetřím dost peněz, už mě v tomhle baru nikdo neuvidí.

„Dávej na sebe bacha,“ varuju Steph, která si právě nakládá sklenky na tác. „Křič, kdyby bylo potřeba, abych si zašel pro pálku.“

Nebylo by to poprvý, kdy jsem musel pocuchat někoho, kdo nebral ne jako odpověď.

Za večerů jako tento tu vládne jiná atmosféra. Vlhko je tak dusný, že se na vás slaný vzduch lepí jako opalovací mlíko. Tělo na tělo, nulový zábrany a testosteron nabitej tequilou a špatnými úmysly.

Steph se naštěstí jen tak nedá. „To zvládnu.“ S mrknutím si drinky převezme, nasadí úsměv a otočí se tak prudce, až se jí dlouhý černý culík zhoupne.

Nevím, jak to zvládá, když na ni ti kluci v jednom kuse sahají. Nechápejte mě špatně, na nedostatek dámský pozornosti si stěžovat nemůžu. Některý ženský jsou pěkně odvážný a až moc přátelský. Po holkách ale stačí hodit jen úsměv a panák, s kamarádkami se zasmějou a nechají vás na pokoji. U kluků to ovšem neplatí. Jsou to kreténi z veslařskýho týmu a hajzlíci z bratrstev. Na Steph každou chvíli některej z nich sáhne, nebo ji rovnou chytí a ještě jí přes dunící hudbu dělají jeden vulgární návrh za druhým. Musím ji obdivovat, že jen zřídka někomu z nich jednu vrazí.

Je to nekonečná dřina. Obsluhovat sezónní parazity, ten invazivní druh, který nás místňáky využije, vysaje dosucha a nechá po sobě bordel.

A přesto by bez nich tohle město stěží přežilo.

„Hej! Chci ty panáky!“ vyštěkne znovu klon.

Kývnu, jako bych mu odpovídal: Hned to bude, přitom to ve skutečnosti znamená Takhle dávám najevo, že tě schválně ignoruju. Z opačnýho konce baru se ozve hvízdání.

Místňáci jsou obsluhováni přednostně. Bez výjimek. Hned po nich pravidelní zákazníci, kteří dávají štědrá dýška, po nich zdvořilí hosté, sexy ženy, stařičké paní a až po nich všech tihle překrmení kreténi. Na konci baru naliju Heidi panáka bourbonu a další sobě. Kopneme je do sebe a jí doliju.

„Co tu děláš?“ zeptám se jí, protože žádnej místňák, kterej má kus sebeúcty v hlavě, se dneska na promenádě neukáže. Na to je tu až moc klonů, co akorát ničí atmosféru.

„Přivezla jsem Steph klíče. Potřebovala jsem se u ní kvůli něčemu stavit.“ Heidi byla v první třídě nejhezčí holčička ze všech a od tý doby se toho moc nezměnilo. I v odrbaných šortkách a jednoduchým modrým zkráceným topu je nepopiratelně ta nejvíc sexy žena v tomhle baru. „Dneska tu zavíráš?“

„Jo, dostanu se odtud asi až po třetí.“

„Chceš se potom stavit?“ Heidi si stoupne na špičky a nakloní se přes bar.

„Ne. Zítra mám dvojitou směnu. Potřebuju se vyspat.“

Trucovitě našpulí rty. Zprvu svůdně, a když si uvědomí, že se mnou dneska vážně nic nebude, už spíš jako vtip. Sice jsme si to spolu na začátku léta párkrát rozdali, patří ovšem mezi moje nejlepší kamarády a začít s ní pravidelně spát by až příliš připomínalo vztah, o který však nestojím. Pořád doufám, že si to uvědomí a přestane se ptát.

„Hej. Hej!“ ozve se netrpělivě blonďatý kluk u baru. „Přísahám bohu, že ti za toho zkurvenýho panáka dám sto babek.“

„Měl by ses vrátit k práci,“ poradí mi Heidi sarkasticky a pošle mi vzdušný polibek.

Cestou k chlápkovi si dávám na čas. Vypadá, jako by čerstvě sjel z pásu v továrně na klony: slušňáckej ken s pěšinkou na straně a tím nejhezčím úsměvem, jaký se dá v rámci dentálního pojištění pořídit. Vedle něj postávají dva kumpáni, kteří jako by sjeli ze stejný výrobní linky jako on a pod pojmem fyzická práce si představujou utírání vlastního zadku.

„To chci vidět,“ vybídnu ho.

Klon plácne na bar bankovku s Benjaminem. Je na sebe tak pyšnej. Naliju mu jednoho panáka whisky, protože si nevybavuju, o co vlastně požádal, a pošlu mu ho. Aby sklenku chytil, musí pustit bankovku. Vytrhnu mu ji a schovám do kapsy.

„Objednal jsem šest panáků,“ připomene mi samolibě.

„Tak sem pošli dalších pět stovek a já ti je naliju.“

Čekal bych, že se začne vztekat a rozčilovat. Místo toho se zasměje a zakývá na mě prstem. Pro něj naše konverzace představuje jen součást místního koloritu, za kterým sem on a jemu podobní přijeli. Zazobance baví, že jim chuďasové dávají čočku.

K mýmu naprostýmu údivu vysolí tenhle kretének dalších pět stodolarovek a položí je na stůl.

„To nejlepší, co máš,“ objedná si.

Nejlepší pití v tomhle baru je Johnnie Walker Blue a nějaká tequila, jejíž název neumím vyslovit. Ani jedno z toho nestojí v krámě víc než pět stovek za flašku. Proto předstírám, že na mě jeho gesto udělalo dojem, a vyšplhám po schůdcích, abych z nejvyšší police sundal zaprášenou láhev tequily, protože fajn, pamatuju si, co si objednal, a naliju mu ty předražený panáky.

To zazobance uspokojí a vrátí se ke svýmu stolu.

Můj kolega Lenny se na mě úkosem podívá. Vím, že bych tohle chování neměl podporovat. Jen v nich tím utvrzuju představu, že jsme na prodej a že jim tohle město patří. Kašlu ale na to, nechci do smrti rozlívat panáky. Mám větší plány.

„Do kolika děláš?“ zavrní nalevo ode mě ženský hlas.

Pomalu se otočím a čekám na balicí hlášku. Obvykle po týhle otázce následuje jedna ze dvou možností:

„Protože chci, abys mě udělal.“

Nebo: „Protože tě strašně moc chci udělat.“

Tím, co dodá, mi o sobě holka snadno prozradí, jestli skončím s ženou, která je v posteli sobec, nebo s takovou, co si libuje v kuřbě.

Ani jedna z těch dvou odpovědí není zrovna originální balicí hláška, nikdo však netvrdí, že kloni, kteří každý rok zaplaví Bay, jsou originální.

„No?“ pobídne mě blondýna a já si uvědomím, že na mě žádná laciná hláška nečeká.

„Bar zavírá ve dvě,“ odpovím.

„Po zavíračce s námi poseď,“ navrhne mi. Ona i její kamarádka mají lesklý vlasy, dokonalá těla a pokožku, jež jim po dni stráveným na slunci září. Jsou hezký, ovšem na to, co mi nabízejí, nemám chuť.

„Je mi líto, ale nemůžu,“ odpovím. „Koukejte se však po klukovi, kterej vypadá přesně jako já. Někde tu pobíhá moje dvojče.“ Mávnu rukou k davu těl napěchovaných v tomhle baru jak sardinky. „Určitě se vám bude moc rád věnovat.“

Říkám to hlavně proto, že vím, že tím Evana naštvu. Nebo mi naopak třeba poděkuje. Sice klony pohrdá, nahatý bohatý princezničky mu však nevadí. Mám pocit, že ten kluk se snad snaží vyspat s celým tímhle městem. Tvrdí, že se „nudí“. Nechávám ho věřit, že mu věřím.

„Panebože, vy jste tu dva takoví?“ Obě holky okamžitě zpozorní.

Vezmu sklenku a naberu do ní několik kostek ledu.

„Jo. Jmenuje se Evan,“ dodám nápomocně. „Jestli ho najdete, vyřiďte mu, že vás posílá Cooper.“

Když konečně i s ovocnými koktejly odejdou, vydechnu úlevou.

Barmanství je fuška.

Pošlu sklenku whisky s ledem hubeňourovi, který si ji objednal, a převezmu od něj hotovost. Prohrábnu si vlasy, zhluboka se nadechnu a začnu se věnovat dalšímu zákazníkovi. Povětšinou se opilá masa dokáže ovládat. Náš sekuriťák Daryl bez milosti vyhodí každýho, kdo jen vypadá, že by každou chvíli začal zvracet, a Lenny a já usměrňujeme idioty, kteří si vzali do hlavy, že nám vlezou za bar.

Jedním okem hlídám Steph a další servírky na place. Steph dostala na starost stůl plnej nadržených kluků z Garnetovky. Usmívá se, její výraz však znám. Když se pokusí odejít, jeden z nich ji chytí kolem pasu.

Přimhouřím oči. Od toho samýho kluka jsem dostal šest stovek.

Už se málem vrhnu přes pult, když se na mě Steph zadívá. Jako by tušila, k čemu se chystám, zavrtí hlavou. Mrštně se tomu slizounovi vysmekne a vrátí se k pultu obsluhy.

„Mám je vyhodit?“ zeptám se jí.

„Nemusíš. Zvládnu je.“

„To vím, ale nemusíš to dělat. Z těch kreténů jsem vytáhl šest stovek. Klidně se o ně s tebou podělím a vyrazím je odtud.“

„V pohodě. Dej mi tři corony a dva jäg–“

„Ani to neříkej.“ Při tom slově sebou škubnu. V životě už nechci smrad toho dryáku cítit. „Musím si koupit špunty do nosu.“

„Děláš, jak kdybys z toho měl posttraumatický stres,“ zasměje se, zatímco trpím u nalívání.

„Měl bych dostat příplatek za rizikový povolání.“ Dokončím panáky a podám jí je. „A teď vážně. Jestli na tebe někdo z nich ještě jednou sáhne, jdu tam.“

„V pohodě, neřeš to. Ale kéž by už odešli. Nevím, kdo je dneska horší – pan Chmatálek, nebo ten čtvrťák na terase, který tam brečí, že mu papínek nekoupí k promoci jachtu, i když mu to slíbil.“

Uchechtnu se.

Steph s povzdechem a tácem plným skleniček odejde.

Následující skoro hodinu ani nevzhlídnu. Je tu takový dusno, že se mi obličeje slijou v jednu velkou šmouhu. Jenom nalívám a projíždím kreditky terminálem, až si připadám jak v transu a skoro nevnímám, co dělám.

Když se příště mrknu po Steph, zazobanec se ji právě snaží přemluvit, aby si s ním zatancovala. Steph je jako boxerka, škube sebou a zmítá se, aby se klukovi vytrhla. Neslyším, co mu přesně říká, dá se to však snadno odhadnout – Jsem v práci, prosím, potřebuju se vrátit k práci, nemůžu si s tebou zatancovat, jsem v práci.

Snaží se chovat slušně, blesky v jejích očích však prozrazují, že ho má plný zuby.

„Lene,“ křiknu a kývnu k zazobanci. „Dej mi vteřinku.“

Kývne na mě. O svoje lidi se staráme.

Vyrazím ke stolu. Vím, že působím hrozivě. Mám metr osmaosmdesát, už celý dny jsem se neholil a potřebuju zastřihnout. Snad vypadám dost hrozivě na to, abych těm klukům zabránil udělat nějakou blbost.

„Je tu všechno v pořádku?“ zeptám se, když dojdu ke skupině. Můj tón prozrazuje, že vím, že není, a ať s tím kouká okamžitě přestat, jinak ho odtud vytáhnu za flígr.

„Vysmahni, trapáku,“ zavrčí jeden z nich.

Ta urážka mě nijak nerozhodí. Jsem na ně zvyklej.

Povytáhnu obočí. „Neodejdu, dokud mě o to nepožádá moje kolegyně.“ Upřeně se zadívám na zazobancovu ruku, v níž svírá Stephinu paži. „Nestojí o to, aby ji tu kdokoli osahával.“

Kluk má dost rozumu, aby ruku stáhl. Steph využije příležitosti a postaví se vedle mě.

„Vidíš? Všechno v pohodě,“ prohlásí zazobanec posměšně. „Není tu žádná dáma v nesnázích, co by potřebovala zachraňovat.“

„Tak si dej záležet, ať to tak zůstane.“ Svoje varování doprovodím vlastním posměškem. „A pozor na ruce.“

Se Steph už se otáčíme k odchodu, když se roztříští sklo.

Ať je v jakémkoli prostoru jakkoli hlasitý řev a bez ohledu na to, jestli je bar až po strop napěchovaný zpocenými těly, sotva se ozve tříštění skla, v prvních vteřinách poté byste slyšeli v sousedním státě spadnout špendlík na zem.

Všichni se k nám otočí. Zazobancův kámoš, kterej skleničku upustil, po mně hodí nevinným kukučem.

„Hapalo,“ oznámí.

Ticho prořízne smích a potlesk. Znovu se rozproudí konverzace a pozornost všech přítomných se vrátí k předchozí opilecké zábavě.

„Do prdele,“ ucedí Steph tiše. „Vrať se za bar, Coope. Postarám se o to.“

S podrážděným zamračením odpochoduje. Ta parta kreténů se mezitím rozhodla, že už nás svou pozorností oblažovala až moc dlouho, a začnou si spolu hlasitě povídat a smát se.

„Všechno v pohodě?“ zeptá se mě Lenny, když se vrátím za bar.

„Nevím.“

Mrknu ke skupině a zamračím se, protože jejich vůdce s nimi už není. Kam sakra zmizel?

„Ne,“ odpovím zamyšleně. „V pohodě to není. Dej mi ještě chvilku.“

Znovu nechám Lennyho, aby pevnost bránil sám, a vyběhnu najít Steph. Zamířím dozadu, protože mě napadne, že asi šla pro smeták, aby zametla rozbitý sklo.

A právě odtamtud uslyším: „Nech mě být!“

Rozběhnu se, zabočím za roh a při pohledu na zazobancovu pastelovou košili zaskřípu zuby. Zahnal Steph do kouta krátký úzký chodby, kde je kumbál s úklidovými potřebami. Když se mu pokusí vysmeknout, zastoupí jí cestu a chytí ji za zápěstí. Druhou rukou jí sjede po těle a pokusí se ji popadnout za zadek.

Tak to ani omylem.

Vrhnu se k nim a odtáhnu ho od ní za límeček. Do vteřiny ho povalím na ulepenou podlahu.

„Vypadni,“ zavrčím.

„Coopere.“ Steph mě zastaví, přestože se jí oči třpytí vděkem. Vím, že si cení toho, že jsem ji přišel zachránit.

Setřesu ji, protože co je moc, to je příliš.

„Vstávej a vypadni,“ přikážu překvapenýmu kreténovi.

Nadává a hrabe se na nohy.

Protože toalety se nachází asi tři metry odtud za rohem, netrvá dlouho a jeho pobouřený řev přiláká obecenstvo. Přiběhne k nám skupina uječených holek ze sesterstva a jim v patách jsou další zvědaví přihlížející.

Najednou v chodbě zazní další hlasy.

„Presi! Brácho, jsi celej?“

Davem se proderou jeho dva kámoši. Zastaví se vedle svýho šampiona a nafouknou hrudě, protože vědí, že jestli se odtud nechají před všemi přihlížejícími vyhnat, celej rok budou pít leda sami doma.

„Co máš sakra za problém?“ vyštěkne ten osahávač a zpraží mě pohledem.

„Už žádnej,“ odpovím a složím si paže na hrudi. „Jenom vynáším smetí.“

„Cítíš to, Prestone?“ prohodí k zazobanci jeho kamarád se širokým samolibým úšklebkem. „Něco tu smrdí.“

„Stála venku popelnice, nebo tvůj přívěs?“ vysmívá se mi jeho druhý kámoš.

„Prosím, ještě dva kroky blíž a zopakujte to,“ vybídnu je, protože se nudím a tihle sráči si říkají o to, abych jim rozmašíroval ksicht.

Vyhodnotím svoje možnosti. Jsou na mě tři a nejsou to zrovna tyčky – všichni z nich mají přes metr osmdesát a stavění jsou zhruba jako já. Vypadají, jako by tvořili půlku týmu vodního póla sponzorovanýho Brooks Brothers. Já na rozdíl od nich ale dřu, abych se uživil, a moje svaly nejsou na okrasu. Proto mám dost slušnou šanci.

„Coope, dost.“ Steph se protáhne kolem mě a postaví se mezi mě a kluky. „Kašli na to. Už to zvládnu. Vrať se za bar.“

„Jo, Coope,“ vysmívá se mi Preston a ke kamarádíčkům dodá: „Žádná místňačka za tyhle problémy nestojí.“

Podívám se na Steph a pokrčím rameny. Zazobanec měl odejít, dokud měl možnost.

Ještě pořád se směje, tak samolibě a povýšeně, když ho chytím za triko od Ralpha Laurena a vrazím mu pěst do ksichtu.

Zakopne a spadne mezi svoje kámoše, kteří ho ke mně postrčí. S obličejem od krve se na mě vrhne jak obluda z béčkovýho hororu. Ožene se a rozmaže si krev. Spadneme mezi ječící holky, které se rozutečou, a pak narazíme do zdi. Zády se praštím o starý telefon na mince, který už patnáct let nefunguje. Prestonovi se díky tomu podaří zasáhnout mě pěstí do čelisti. Otočím nás a přimáčknu ho na zeď. Už se mu chystám rozmašírovat ciferník, když mě od něj odtáhne Joe, majitel baru, spolu s Darylem a Lennym.

„Ty demente zkurvenej,“ zavrčí na mě kluk. „Seš mrtvej. Je ti to jasný?“

„A dost!“ zařve Joe. Prošedivělej veterán z Vietnamu s šedým hipísáckým vousem a culíkem ukáže tlustým prstem na Prestona. „Vypadni odtud. Ve svým baru rvačky nestrpím.“

„Tohohle psychopata koukejte vyrazit,“ přikáže mu Preston.

„Polib mi prdel.“

„Coope, sklapni,“ nařídí mi Joe. Gestem naznačí Lennymu a Darylovi, aby mě pustili. „Za tohle ti snížím plat.“

„Coop za to nemůže,“ brání mě Steph. „Tenhle kluk mi nedal pokoj. Pak mě sledoval do kumbálu a vrhnul se tu na mě. Cooper se ho snažil vyhodit.“

„Víš, kdo je můj otec?“ ucedí Preston a mačká si při tom krvácející nos. „Jeho bance patří půlka baráků na týhle zavšivený promenádě. Stačí jedno slovo a zatraceně vám zkomplikuju život.“

Joe stiskne rty.

„Váš zaměstnanec na mě sáhl,“ pokračuje Preston naštvaně. „Nevím, jaká pravidla jste v týhle díře nastavil, ale kdyby se to stalo někde jinde, člověk, kterej napadne zákazníka, přijde o práci.“ Při pohledu na jeho úšklebek mi zacuká v pěsti. Nejradši bych ho holýma rukama uškrtil. „Takže buď to s ním koukejte vyřídit, jinak zavolám tátovi, aby to udělal za vás. Vím, že je už pozdě v noci, ale nebojte, je vzhůru. Je to sova.“ Znovu se ušklíbne. „Díky tomu vydělal všechny svoje miliardy.“

Rozhostí se ticho.

A pak se ke mně Joe s povzdechem otočí.

„To nemyslíš vážně,“ vyrazím ze sebe překvapeně.

S Joem se známe dlouho. S bráchou jsme tu pracovali za barem už na střední. Pomáhali jsme mu to tu po dvou hurikánech přestavět. Do prdele práce, vždyť jsem šel i s jeho dcerou na školní ples.

S rezignovaným výrazem si promne vousy.

„Joe, to jako fakt? Necháš ho, aby ti říkal, jak máš vést bar?“

„Je mi líto,“ prohlásí Joe a zavrtí hlavou. „Musím myslet na podnik. Na rodinu. Tentokrát jsi zašel příliš daleko, Coope. Vezmi si z pokladny, co ti dlužím za dnešní večer, a ráno ti připravím šek.“

Zazobanec se na mě spokojeně ušklíbne. „Vidíš, místňáku? Takhle to ve skutečným světě chodí.“ Hodí po Steph zakrvácený balíček bankovek a vyplivne chuchvalec krve a hlenu. „Koukej to tu uklidit, kotě.“

„My dva jsme spolu neskončili,“ varuju Prestona, když už je s kámoši na odchodu.

„Skončili jsme dřív, než jsme začali,“ křikne jízlivě přes rameno. „Akorát seš jedinej, kdo to nevěděl.“

Zamračím se na Joea. V očích má rezignovaný pohled. Na tyhle bojůvky nemá sílu ani chuť. Takhle nás jednou dostanou. Po kouskách. Postupně nás umoří, až budeme příliš unavení na to, abychom se jim postavili. A pak nám z našich umírajících rukou vyrvou naši zem, naše firmy i naši důstojnost.

„Víš,“ povím Joeovi. Zvednu bankovky a vrazím mu je do ruky. „Kdykoli jim někdo z nás ustoupí, příště nás převálcujou zas o kus snadněji.“

Akorát že… Ne. Na nějaký „příště“ kašlu. Tihle lidi ode mě žádný „příště“ nedostanou.

2. kapitola

Mackenzie

Od chvíle, co jsem ráno odjela z našeho rodinného domu v Charlestonu, jsem jako na trní a pocit, že je něco špatně, sílí a říká mi, že bych to měla otočit. Utéct. Vzít nohy na ramena. Připojit se k příslovečnému cirkusu a běsnit a zuřit, když rok volna stěží dýše.

Právě teď moje taxi projíždí tunelem pod korunami dubů k Tallyho budově v kampusu Garnetovy univerzity a já panikařím.

Opravdu se to chystám udělat.

Za zelenými trávníky a řadami aut přenášejí prváci a jejich rodiče všemožné krabice do budovy z červených cihel, jež se vypíná čtyři podlaží vstříc k jasně modré obloze. Okna i střecha jsou bíle lemovány, což je rys charakteristický pro pět původních budov historické části kampusu.

„Pro ty krabice se vrátím,“ povím řidiči, zavěsím si cestovní tašku přes rameno a kufr na kolečkách postavím na zem. „Chci nejdřív zjistit, jestli jsem tu správně.“

„V pohodě. Nespěchejte.“ Nezdá se, že by mu čekání vadilo, nejspíš protože mu moji rodiče zaplatili pořádný balík peněz, aby mi dneska dělal řidiče.

Projdu pod obrovskou železnou lucernou, jež visí z trámu nad vchodovými dveřmi. Připadám si jako uprchlík, kterého chytili po roce na útěku. Bylo to až moc skvělé na to, aby to mohlo vydržet navěky. Jak se mám teď vrátit k domácím úkolům a neohlášeným testům? Posledních dvanáct měsíců jsem byla svou paní, a teď mají můj život řídit učitelé a sylabus?

Na schodišti mě zastaví něčí matka a zeptá se, jestli jsem asistentka kolejní správy. Paráda. Hned si připadám strašně stará. Mám sto chutí se otočit na patě a zdrhnout odtud, přinutím se však to nutkání potlačit.

Vystoupám až do čtvrtého podlaží, kde jsou pokoje o něco málo větší, o něco málo hezčí a určené pro ty, jejichž rodiče byli ochotni podplatit univerzitu částkou ve výši hrubého domácího produktu malého ostrovního státu. V e-mailu z univerzity stálo, že mi přiřadili pokoj číslo 402.

Uvnitř najdu malý obývací pokoj, kuchyňský kout a dveře do dvou ložnic. Pokoj nalevo je zařízen prázdnou postelí, dřevěným stolem a komodou, vše ve stejném dekoru. Dveře do pokoje napravo jsou otevřené dokořán a uvnitř blondýna v šortkách a bez trika právě poskakuje a kolébá se do rytmu a věší si při tom oblečení na ramínka.

„Haló?“ zkusím upoutat její pozornost. Odložím svoje věci na podlahu. „Ahoj?“

Pořád mě neslyší. Pomalu k ní dojdu a klepnu jí na rameno. Málem vyskočí ze sandálů, vyjekne a plácne si ruku na pusu.

„Božíčku, holka, tys mě vylekala!“ prohlásí s výrazným jižanským přízvukem. Z uší si vytáhne bezdrátová sluchátka a schová je do kapsy. „Jsem si málem načurala do kalhotek.“

Nahá prsa mi vystavuje na odiv a nevypadá to, že by se chystala zakrýt. Snažím se jí dívat do očí, což mi moc nejde, proto se rozpačitě odvrátím k oknům.

„Promiň, že jsem sem tak vpadla. Nečekala jsem…“ že tu svoji spolubydlící najdu, jak předvádí první dějství amatérského porna.

S úsměvem pokrčí rameny. „Hoď to za hlavu.“

„No, tak, hm, můžu se vrátit za chvilku, jestli…?“

„Ne, ne, v pohodě,“ ujistí mě.

Nemůžu si pomoct a zadívám se na ni. Stojí tu s rukama v bok a ukazuje mi svoje melouny. „Zaškrtla jsem snad v žádosti o pokoj omylem kolonku o ubytování v nudistickém křídle koleje?“

Zasměje se a konečně se natáhne pro tílko. „Jenom jsem tu chtěla trochu pročistit energii. Nemůžeš domovu říkat domov, dokud jsi tam nestrávila pořádný kus času nahá, viď?“

„Žaluzie jsou vytažené,“ podotknu.

„Aspoň se neopálím dopruhovata,“ opáčí a mrkne na mě. „Jsem Bonnie May Beauchampová. Asi jsme teda spolubydlící.“

„Mackenzie Cabotová.“

Pevně mě obejme. Za normálních okolností bych to považovala za vážné narušení svého osobního prostoru, kdovíproč mi to ale od téhle holky nevadí. Třeba je čarodějnice a uhranula mě čarodějnickými prsy. I tak z ní mám ovšem dobrý pocit.

Má jemné zakulacené rysy a velké hnědé oči. Široký bílý úsměv působí na ženy přátelsky a přívětivě na muže. Je jako milá mladší sestra. Akorát že s prsy.

„Kde máš věci?“ zeptá se, když mě pustí.

„Většinu mi přiveze můj přítel. Pár krabic mám v autě před kolejí. Řidič tam s nimi čeká.“

„Pomůžu ti je vynosit.“

Nemám toho moc, jen několik málo krabic, její nabídky a společnosti si však cením. Vezmeme moje krabice, odneseme je do mého pokoje a chvíli se potulujeme po chodbách a po okolí.

„Jsi z Jižní Karolíny?“ zeptá se Bonnie.

„Z Charlestonu. Ty?“

„Z Georgie. Taťka chtěl, abych nastoupila na Georgijskou, mamka ale chodila na Garnetovu, tak se vsadili na výsledek fotbalového utkání, a proto jsem tu.“

Na třetím podlaží chodí sem a tam kluk s chladicím batohem plným frosé a snaží se nás přemluvit, ať mu dáme svoje telefonní čísla výměnou za kelímek koktejlu. Na pažích, zádech i hrudi má černou lihovkou napsaná všemožná telefonní čísla, jimž chybí jedna či dvě číslice. Všechna jsou očividně falešná.

Nabídku s úsměvem odmítneme a necháme ho jeho osudu.

„Přestoupila jsi odněkud?“ zeptá se Bonnie, zatímco procházíme švédským stolem univerzitních mikro komunit. „Jako nechápej mě špatně, ale na prvačku nevypadáš.“

Věděla jsem, že to jednou přijde. Připadám si jako poradce na táboře. Jsem o dva roky starší než moji spolužáci, protože nejen že jsem po maturitě s nástupem na vysokou rok počkala, ale navíc jsem do školky nastoupila o rok později, než je běžné, protože rodiče se rozhodli protáhnout si dovolenou na plachetnici ve Středozemním moři, místo aby se vrátili domů a já stihla nastoupit do vzdělávacího systému včas.

„Vzala jsem si po střední rok volno. Domluvila jsem se s rodiči, že půjdu na školu, kterou mi sami vyberou, pokud mi nejdřív dají čas věnovat se vlastní firmě.“ Kdyby to však bylo na mně, tuhle kapitolu příběhu o svém dospívání bych klidně vynechala.

„Ty máš vlastní firmu?“ zarazí se Bonnie s vykulenýma očima. „Já jsem celé léto strávila u repríz Vanderpumpových a na večírcích u jezera.“

„Vybudovala jsem webovou stránku a vymyslela jednu aplikaci,“ přiznám. „Není to nic extra. Nevymyslela jsem druhou Teslu.“

„Jakou aplikaci?“

„Je to stránka, na které lidé zveřejňují vtipné nebo trapné historky o svých partnerech. Původně jsem tím jenom chtěla pobavit svoje kamarády ze střední, ale pak se o tom dozvěděli ostatní. Loni jsem založila další stránku na historky o partnerkách.“

To, co původně začalo jako příspěvky na blogu, narostlo během posledního roku do obřích rozměrů, a tak jsem si musela najmout manažera, správce stránky a marketingový tým. Platím zaměstnance, daně a na podnikatelském účtu mám sedmimístnou částku. A k tomu všemu mám ještě psát eseje a učit se na polosemestrální zkoušky? Uzavřela jsem však dohodu, kterou chci ctít, protože své sliby plním, univerzita mi ovšem nyní připadá jako plýtvání časem.

„Panebože, tu webovku znám.“ Bonnie mě nadšeně plácne do paže. Ta holka má snad prsty z oceli. „Faily mého přítele. Panebože! S kámoškama jsme si to ve čtvrťáku četly, místo abychom pracovaly na domácích úkolech. Jak je ten jeden příběh? O klukovi, který se na rande otrávil jídlem a táta té holky je vezl domů a kluk dostal na zadním sedadle hrozný průjem.“

Smíchem se zlomí v pase. Pousměju se, protože si na ten příspěvek taky pamatuju. Měl přes tři sta tisíc kliknutí, tisíce komentářů a příjem z reklam se mi jenom díky tomuto postu daný měsíc zdvojnásobil.

„Páni,“ vydechne, když se konečně ovládne. „Vážně z toho máš peníze?“

„Ano. Díky reklamám. Vede si to dobře.“ Skromně pokrčím rameny.

„To je taková paráda.“ Bonnie našpulí rty. „Těžce ti závidím, protože sama nevím, co tu vlastně dělám, Mac. Můžu ti říkat Mac, nebo dáváš přednost Mackenzie? Mackenzie ale zní hrozně formálně.“

„Stačí Mac,“ ujistím ji a snažím se potlačit smích.

„Po střední má přece člověk jít na vysokou, ne? Akorát že vůbec nevím, jaký obor studovat ani čemu se věnovat jako dospělá.“

„Říká se, že na vysokou člověk jde, aby našel sám sebe.“

„Myslela jsem, že kvůli tomu se jezdí do Panama City.“

Uchechtnu se. Ta holka se mi vážně líbí.

Asi za hodinu přijede můj přítel se zbytkem mých krabic. Neviděli jsme se celé týdny. Potřebovala jsem svoji firmu připravit, abych ji mohla předat do rukou svým zaměstnancům, a tak jsem si nemohla dovolit za Prestonem přijet. Takhle dlouho jsme od sebe byli naposledy, když se svojí rodinou odletěl na prázdniny ke Komskému jezeru.

Navrhla jsem, že bychom si mohli najít byt mimo kampus, Preston se však té představě vysmál. Prý proč se spokojit s podřadným bytem, když má doma bazén, osobního kuchaře a hospodyni? Na to mě nenapadala žádná odpověď, která by nezněla povýšeně. Pokud pro něj není nezávislost na rodičích dostatečnou motivací k tomu, abychom se nastěhovali k sobě, vážně nevím, co na to říct.

Od střední je mým životním cílem právě nezávislost. Bydlet s rodiči pro mě bylo jako topit se v jámě plné pohyblivého písku – takového, který by mě celou pohltil, kdybych si nevytrhala vlastní vlasy, abych z nich smotala lano a zachránila se. Nejsem stavěná na to, aby mě někdo ovládal. A zřejmě právě proto mě nepřemůže vlna touhy, když za mnou do pokoje přijde s první várkou krabic můj přítel, kterého jsem neviděla přes měsíc. Ani nemám po tak dlouhém odloučení nijak extra velkou radost, že ho vidím.

Ne že by mi nechyběl nebo že bych nebyla ráda, že ho vidím. To jen… Vzpomínám si, jak se mi na základce líbil nějaký kluk a nemohla jsem se dočkat, až se s ním o obědové pauze uvidím, a šestá hodina mi připadala jako celá věčnost, během níž se mé malé puberťácké srdíčko lámalo steskem na kusy. Asi jsem holt dospěla. S Prestonem je nám fajn. Máme stabilní vážný vztah. V podstatě jsou z nás staří manželé.

Vážný vztah má spoustu výhod.

„Ahoj, kotě.“ Pres, lehce zpocený po výšlapu do čtvrtého podlaží, mě pevně obejme a políbí na čelo. „Chyběla jsi mi. Sluší ti to.“

„Tobě taky.“ Přitažlivost problém není, Preston už pohlednější být nemůže. Je vysoký, štíhlý, avšak sportovně stavěný. Nádherné modré oči se mu na slunci pokaždé úchvatně rozzáří. Jeho klasický hranatý obličej upoutává pozornost, kamkoli vkročí. Během našeho odloučení se nechal ostříhat a blonďaté vlasy má teď na temeni o něco delší a na stranách sestříhané nakrátko.

Až když se pootočí, všimnu si podlitin na nose a monoklu na oku.

„Co se ti stalo?“ vyhrknu vylekaně.

„Jo, tohle.“ Dotkne se oka a pokrčí rameny. „S kluky jsme tuhle hráli basket. Dostal jsem míčem do obličeje. O nic nejde.“

„Určitě? Musela to být pořádná rána.“ Vypadá to ošklivě, jako by se mu na polovině obličeje spálilo vejce.

„V pohodě. Jo, než zapomenu. Něco jsem ti přinesl.“

Zaloví v zadní kapse plátěných kalhot a vytáhne plastovou kartičku. Stojí na ní BIG JAVA.

Dárkovou kartu si převezmu. „Díky, zlato. Je to do té kavárny v kampusu?“

Rozvážně přikývne. „Napadlo mě, že takovému cvoku do kávy jako ty se jako dárek na přivítanou na univerzitě hodí nejvíc. Nahrál jsem na ni pár táců, tak můžeš být v klidu.“

Bonnie, která nás z kuchyňského koutu poslouchá, zalapá po dechu.

„Pár táců?“ vyjekne.

Tak jo, dva tisíce dolarů na kávu mi taky připadají jako trochu extrémní částka, na Prestonovi ale miluju právě to, jak je pozorný. Sám jel tři hodiny k mým rodičům, aby mi odtamtud přivezl zbytek mých věcí, a pak stejnou dálku zpátky do školy, a to všechno s úsměvem na tváři. Nestěžuje si, ani se s ním necítím jako přítěž. Dělá to, protože je hodný.

Vztah s hodným klukem má spoustu výhod.

Pohlédnu na svoji spolubydlící. „Bonnie, tohle je můj přítel Preston. Presi, tohle je Bonnie.“

„Rád tě poznávám,“ poví jí s upřímným úsměvem. „Zajdu pro zbytek Maciných věcí. Co kdybych vás pak pozval obě na oběd?“

„Beru,“ vyhrkne Bonnie. „Mám hrozný hlad.“

„To by bylo skvělé,“ ujistím ho. „Děkuju.“

Po jeho odchodu se na mě Bonnie poblázněně zakření a zvedne oba palce. „Dobrá práce. Jak dlouho jste spolu?“

„Čtyři roky.“ Jdu s ní do naší společné koupelny, abychom si upravily vlasy a připravily se k odchodu na oběd. „Studovali jsme na stejné akademii. Já byla ve druháku a on ve čtvrťáku.“

Prestona znám od dětství, ačkoli jsme se vzhledem k věkovému rozdílu nijak zvlášť nekamarádili. Občas jsem ho vídala ve společenském klubu, když mě tam rodiče vytáhli, nebo na večírcích o svátcích, na dobročinných galavečerech a tak podobně. Když jsem nastoupila na akademii Spencer Hill, ze slušnosti mě na chodbách zdravil a na večírcích se mi věnoval – pomáhal mi získat známosti, které jsem potřebovala k přežití ve vodách hemžících se žraloky, jinak známých jako přípravná akademie.

„To se ti muselo ulevit, že s ním konečně chodíš na vysokou. Na tvém místě bych byla v jednom kuse vyděšená, co tu takhle sám vyvádí.“

„Tak to mezi námi není,“ namítnu a začnu si česat vlasy. „Preston není typ, který by mi zahnul. Rodina a jeho plán jsou pro něj nade vše.“

„Plán?“

Dokud na mě Bonnie nepovytáhla v zrcadle obočí, nepřipadalo mi na tom nic divného.

„No, naši rodiče se léta přátelí, proto když jsme spolu s Prestonem začali chodit, po nějaké době jsme začali brát jako samozřejmost, že se po promoci vezmeme. Tohle je ten plán.“

Jenom na mě zamračeně zírá. „A tobě tenhle… plán vyhovuje?“

„Proč by neměl?“

Přesně takhle se dali dohromady moji rodiče. A jejich rodiče. Vím, že to dost připomíná dohodnuté manželství, a abych byla upřímná, mám takové podezření, že Prestona jeho rodiče právě z tohoto důvodu donutili, aby se se mnou začal bavit. Byl ve vyšším ročníku a já byla nemotorná druhačka, která pořád netušila, co si má počít se žehličkou na vlasy. Ať už to mezi mnou a Prestonem začalo z iniciativy jeho rodičů, nebo ne, ani jeden z nás neměl pocit, že by nás do vztahu kdokoli nutil. Upřímně se nám ve společnosti toho druhého líbí a pořád je nám spolu fajn.

„Mně by teda vadilo, že mám už první den na vysoké naplánovaný celý život.“ Bonnie pokrčí rameny a nanese si na rty lesk. „Ale co, hlavně že jsi šťastná.“

3. kapitola

Cooper

Už od dětství, kdy jsme hloupí a bosí závodili v dunách, hráli si v přílivu před sídly za mnoho milionů dolarů a utíkali před poldy, máme my – zmetci a ničemové z Avalon Baye – tradici. Poslední letní neděli se scházíme u táboráku.

Máme jedno pravidlo: Smí tam jenom místní.

Dneska tenhle mejdan organizujeme s mým bratrem u nás doma. Jednoduchej patrovej domek na pláži patří naší rodině už po tři generace – a je to na něm vidět. Dlouhej domek je v dezolátním stavu a potřebuje důkladnou renovaci, omšelej zevnějšek však vyvažuje jeho osobní kouzlo. Stejně jako jeho obyvatelé. Ačkoli Evan oplývá osobním kouzlem za nás oba. Já bývám občas zatraceně náladový.

Na zadní terase si mě najde Heidi a na dřevěné zábradlí postaví placatku.

„Dole máme litry chlastu,“ připomenu jí.

„S placatkou je to jiný.“

Otočí se k zábradlí zády a opře se o něj lokty. Heidi je svá. Nic na světě ji neuspokojí a zajímá se o všechny a všechno. V dětství mě to k ní právě z tohohle důvodu táhlo. Vždycky se dívala někam do dálky a mě zajímalo, co tam vidí.

„Jak jiný?“ zeptám se.

„S placatkou si vždycky člověk připadá trochu rebelsky. Placatka je tajemství.“

S úsměvem na mě pohlédne. Dneska se vyfikla, nebo aspoň na poměry v Bayi. Natočený vlasy. Tmavě rudá rtěnka. Na sobě má moje starý triko s kapelou Rancid, z něhož si udělala tílko, jež nyní odhaluje její krajkovou černou podprsenku. Dala si na svém vzhledu záležet, a přesto to se mnou nic nedělá.

„Nemáš dneska náladu, co?“ prohodí, když se nechytím na vějičku.

Pokrčím rameny. Protože ne, nemám na párty náladu.

„Můžeme odtud vypadnout.“ Heidi se narovná a kývne někam pryč. „Projet se. Jako jsme to dělávali, když jsme tvojí mámě ukradli klíčky. Pamatuješ? Skončili jsme někde v Tennessee a přespali na korbě dodávky.“

„Ve čtyři ráno nás z národního parku vyhnal naštvaný strážce.“

Se smíchem mě dloubne do paže. „Chybí mi, jak jsme vyráželi za dobrodružstvím.“

Napiju se z její placatky. „Když máš vlastní klíčky a už můžeš i pít, trochu to ztratilo svoje kouzlo.“

„Vždycky se můžeme dostat do problémů i kvůli jiným věcem.“

Při pohledu na svůdnou jiskru v jejích očích je mi smutno. Protože jsme se spolu dřív vždycky skvěle bavili a teď mi to připadá nucený. Rozpačitý.

„Coope!“ Z dvorku na mě křičí můj bratr. „Je tu párty, brácho, tak sem koukej dovalit.“

Telepatie mezi námi dvojčaty ještě pořád funguje. Nechám Heidi na terase, sejdu dolů a cestou na pláž, kde se u táboráku sejdu s Evanem a našimi přáteli, si vezmu pivo. Popíjím a dobrou hodinu si vyměňujeme stejný historky, který si vyprávíme už deset let. Pak náš kámoš Wyatt zorganizuje noční utkání ve fotbalu a většina návštěvníků je pro. Jen několik nás zůstane u ohně. V dřevěným křesle vedle mě sedí Evan a směje se něčemu, co mu právě řekla naše kamarádka Alana, nějak se ale dneska bavit nedokážu. Něco mi pořád vadí. Nedá mi to pokoj. Hryže mě to do masa a pokládá vejce vzteku a zatrpklosti.

„Brácho.“ Evan mě kopne do nohy. „Prober se, kámo.“

„Jsem v pohodě.“

„Jo,“ odpoví sarkasticky. „To vidím.“ Sebere mi prázdnou láhev od piva, kterou bezmyšlenkovitě držím, a z chladicího boxu mi hodí novou. „Poslední dva dny seš ňákej náladovej. Hele, chápu, proč seš naštvanej, ale už mě to nebaví. Opij se, vyhul travku. Někde je tu i Heidi. Třeba by si to s tebou rozdala, kdybys hezky poprosil.“

Potlačím zasténání. V naší grupě nemáme žádný tajemství. Když jsme se s Heidi spolu poprvý vyspali, ani jsme si nestihli pořádně vytřít ospalky z očí a všichni už to o nás věděli. Což je jen další argument, proč je špatnej nápad si to spolu zopakovat. Sexem s kámoškama si chlap říká o problémy.

„Polib mi, kreténe.“ Heidi po něm od ohniště mrští hrstí písku a ukáže mu prostředník.

„Hups,“ odpoví, přestože moc dobře věděl, že tam Heidi sedí. „Moje chyba.“

„Víš, je to vážně zajímavý,“ prohlásí Heidi tónem, kterým bratra varuje, že ještě chvilku a ušmikne mu koule. „Jste identická dvojčata, a i když máš Cooperův obličej, Evane, stejně bych se tvýho péra nedotkla ani pětimetrovou tyčí.“

„A máš to,“ vykřikne Alana, která stojí vedle Heidi a Steph, a rozesměje se. Ty tři už od třetí třídy mučí všechny kluky z Baye. Nesvatá trojice divošek se sexy těly.

Evan jen udělá oplzlý gesto, protože na odpálkování nemá talent, a otočí se ke mně. „Pořád říkám, že si na toho klona počkáme před jeho domem a zbušíme ho. Lidi drbou, Coope. Doslechnou se, že sis to od něj nechal líbit, a najednou si bude každej myslet, že si s náma může dělat, co se mu zachce.“

„Cooper má štěstí, že ten hajzl nepodal trestní oznámení,“ podotkne Steph. „A jestli mu vyhlásíš válku, mohl by si to rozmyslet.“

Má pravdu. Poslední dva dny jsem nestrávil v cele jenom proto, že tomu Prestonovi stačilo mě ponížit. Porážku bych sice nikdy nepřiznal, přesto mě pořád štve, že jsem dostal padáka. Evan má pravdu – Hartleyovi si nesmí nechat nic líbit. Máme v tomhle městě svoji pověst. Lidi vycítí slabinu a začnou si dovolovat. I kdybyste neměli vůbec nic, stejně by se našel někdo, kdo by vám to chtěl sebrat.

„Kdo to vlastně je?“ zeptá se Heidi.

„Preston Kincaid,“ odpoví Steph. „Jeho rodina vlastní to obrovské sídlo kus odtud. Jak tam pokáceli ty dvě stě let staré duby, jenom aby si mohli zřídit třetí tenisový kurt.“

„Uch, toho znám,“ ozve se Alana. Rudé vlasy jí ve světle plamenů hoří. „Maddy před několika týdny řídila parasailingový člun svého táty a vyjela s tím klukem a ještě nějakou holkou. A on pak s Maddy začal flirtovat přímo před svojí přítelkyní. Doslova ji pozval na rande. Když se na něco vymluvila, protože, víte jak, pořád z něj chtěla dostat slušné dýško, snažil se ji přemluvit, ať si spolu dají všichni trojku přímo na té lodi. Maddy říkala, že ho v tu chvíli málem hodila přes palubu.“

Steph se ušklíbne. „Úchyl jeden.“

„Tak vidíš.“ Evan si otevře novou plechovku piva a napije se. „Dostane, co si zaslouží. Když mu srazíme hřebínek, posloužíme tím společnosti.“

Zvědavě na bratra pohlédnu.

„Pomstíme se mu, kámo. Něco ti proved, tak mu to oplatíme dvojnásob.“

Musím přiznat, že bych se mu fakt rád pomstil. Poslední dva dny mi v hrudi hoří rozběsněný vztek. Obsluhování za barem nebylo jediným zdrojem mých příjmů, peníze jsem však potřeboval. Můj cíl, kvůli němuž tak dřu, se mi ve chvíli, kdy mě ten kretén nechal vyrazit, o kus vzdálil.

Zamyslím se. „Nemůžu ho zmlátit, jinak skončím ve vězení. Nemůžu ho ani připravit o práci, protože, no tak, nebudeme si nalhávat, že ten týpek nějakou má. Narodil se se stříbrnou lžičkou v prdeli. Co tam máš dál?“

„Ach jo, chudák blbá holka,“ vyhrkne najednou Alana, obejde vatru a ukáže nám svůj mobil. „Mrkla jsem mu na socky. Má přítelkyni.“

Zamžourám na displej. Zajímavý. Kincaid dneska zveřejnil storýčko o tom, že stěhuje svoji přítelkyni na kolej na Garnetově univerzitě. Příspěvek obsahuje hromadu srdíčkových emotikonů a přeslazená kýčovitá zvolání, která prozrazují, že je napsal nevěrník, kterej se snaží svoji nevěru vykompenzovat.

„Páni,“ vyhrkne Evan, když si od ní mobil vezme. Projede fotky, na nichž je Kincaid s tou holkou na své pompézní jachtě. „Ta buchta je kus.“

Má pravdu. Evan fotku přiblíží na vysokou tmavovlasou opálenou holku se zelenýma očima. Na sobě má zkrácený triko, který jí padá z ramene a odhaluje ramínko modrých plavek. Kdovíproč mě ten proužek látky rajcuje víc než jakákoli pornografická fotka, jakou jsem kdy viděl. Protože škádlí. Vyzývá.

Dostanu strašný nápad.

„Přeber mu ji,“ navrhne Evan, protože ačkoli jsme naprosto rozdílní, zároveň jsme oba stejní.

Alaně zasvítí oči. Ten nápad se jí líbí. „Do toho.“

„Cože? Přebrat mu holku?“ vyhrkne Heidi nevěřícně. „Není to hračka. Je to –“

„Parádní nápad,“ namítne Evan. „Šlohni tomu klonovi holku, vyráchej mu v tom čumák a pak tu zazobanou buchtu odkopni.“

„Fuj, Evane.“ Heidi vstane a vytrhne mu Alanin mobil. „Ta holka je člověk.“

„Ne, je klon.“

„Chceš, aby dala Kincaidovi kopačky, ne? Tak bysme ho mohli prostě jenom přistihnout při nevěře a poslat jí fotku, aby mu dala vale. Výsledek bude stejný,“ navrhne Heidi.

„Jenže to není totéž,“ namítne můj bratr.

„Proč to není totéž?“

„Protože není.“ Evan ukáže ústím své láhve na Heidi. „Nestačí, aby ji Kincaid ztratil. Musí taky vědět, kdo mu ji sebral. Musíme mu ublížit.“

„Ani nebude potřeba, aby se do Coopera zamilovala,“ poví jí Alana. „Stačí ji svést a sama se pak s tím klukem rozejde. Na to bude stačit několik rande.“

„Svést ji? Takže myslíš ojet,“ prohlásí Heidi a odhalí pravý důvod, proč se jí tenhle plán tak příčí. „Opakuju: Fuj.“

Jindy bych s ní i souhlasil. Dneska však ne. Dneska jsem naštvaný, zahořklý a žízním po krvi. Navíc té holce prokážu laskavost, když ji před Kincaidem zachráním. Ušetřím jí nešťastné roky po boku nevěrného parchanta, který se k ní bude chovat slušně jen natolik, aby jí nadělal dětičky, a poté věnuje veškerou svoji pozornost milence.

S kluky jako Preston Kincaid mám co do činění celý život. V jedné ze svých prvních vzpomínek se coby pětiletý špunt procházím s tátou a bratrem po promenádě a nechápu, proč se všichni ti hezky oblečení lidé chovají k tátovi, jako by byl psí hovno na podrážce jejich mokasín. Po pravdě existuje dost slušná šance, že je ta Kincaidova holka ještě horší než on.

Steph nadhodí potenciální háček: „Jestli ji ale už teď podvádí, tak jak moc mu na ní asi tak záleží? Možná že pro něj rozchod nebude nic znamenat.“

Pohlédnu na Evana. „Na tom něco bude.“

„Já ti nevím…“ Alana se zamyšleně zadívá přes Heidino rameno na displej mobilu. „Když tak koukám na ty jejich fotky, vypadá to, že jsou spolu pár let. Vsadím se, že by ho to zničilo.“

Čím dýl nad tím přemýšlím, tím víc se mi ten nápad líbí. Především se těším, jak se bude Kincaid tvářit, až zjistí, že jsem vyhrál. Ale i kdybych nevěděl, že je to Kincaidova holka, stejně bych ji pozval na rande.

„Trochu to opepříme,“ navrhne Steph. Vymění si s Alanou pohled a zváží možnosti. „Nesmíš lhát. Nesmíš předstírat, že ses do ní zamiloval, ani se s ní nesmíš vyspat, pokud k tomu ona neudělá první krok. Líbání je povoleno. A nesmíš jí navrhnout, aby se s ním rozešla. Musí to být její nápad. K  čemu by to jinak bylo? To pak rovnou můžeme udělat to, co navrhuje Heidi.“

„Domluveno.“ Připadá mi skoro nefér, jaká to pro mě bude hračka.

„I zamlčení pravdy je lež.“ Heidi s povzdechem vstane. „Proč si vůbec myslíte, že by se kdokoli z nich snížil na naši úroveň?“ Na odpověď nečeká a vyrazí k domu.

„Nevšímej si jí,“ poradí mi Alana. „Mně se tenhle plán líbí.“

Evan se na mě mezitím tvrdě zadívá a kývne směrem, kudy odešla Heidi. „Musíš s tím něco udělat.“

Jo, to asi jo. S Heidi jsme si to několikrát rozdali a vrátili se k čistě platonickýmu vztahu. Celý léto jsme byli v pohodě. A pak se někdy v průběhu doby něco změnilo a najednou je Heidi věčně naštvaná. Očividně je to moje vina.

„Je to velká holka,“ odpovím mu.

Heidi se sice vůči mně chová trochu majetnicky, nakonec to ale překoná. Kámošíme se od první třídy. Nemůže se na mě zlobit navěky.

„No nic. Jak ses teda definitivně rozhodl s tou klonkou?“ zeptá se mě Evan.

Napiju se z láhve piva, pokrčím rameny a odpovím: „Jdu do toho.“

4. kapitola

Mackenzie

V sobotu večer, kdy máme za sebou první týden prvního ročníku, mě Bonnie vytáhne do města. Prozkoumat možnosti, prohlásí.

Prozatím spolu skvěle vycházíme. Po pravdě lépe, než jsem čekala. Jsem jedináček a celý život jsem bydlela jen u rodičů, proto jsem se trochu bála, jaké to s cizí holkou bude. S Bonnie je to ovšem pohoda. Uklízí po sobě a každou chvíli mě rozesměje nějakou jižanskou průpovídkou. Je jako mladší sestra, kterou jsem nikdy neměla.

Celou poslední hodinu po odchodu z kampusu jen potvrzuje moji teorii, že je určitě čarodějka. Ta holka vládne schopnostmi, o kterých se pouhým smrtelníkům může jen zdát. Sotva jsme vešly do tohohle pajzlu, kde z trámů visí kalhotky a na zdech jsou poznávací značky, tři chlapi si okamžitě prodrali cestu davem, jenom aby nám koupili pití. A to čistě proto, že se na ně Bonnie usmála. Od té chvíle sleduju, jak okouzluje jednoho kluka za druhým a ani se přitom nezapotí. Jen třepotá řasami, hihňá se, natáčí si vlasy na ukazovák a chlapi jsou z ní tak hotoví, že by stačilo jedno slovo a prodali by vlastní matku na náhradní orgány.

„Jsi tu nová?“ zařve mi přes dunící hudbu do ucha jeden z našich posledních nápadníků, sportovně působící kluk v těsném triku a oblaku tělového spreje. Přestože si povídá se mnou, co chvíli těká pohledem k Bonnie, která právě o něčem zapáleně mluví. Pochybuju, že ji kdokoli z nich slyší, nezdá se však, že by jim to vadilo.

„Jo,“ odpovím s očima přilepenýma k displeji mobilu, v němž si píšu s Presem. Dneska vyrazil ke kamarádovi na partičku pokeru.

Zatímco já tomuhle klukovi, jehož jediným úkolem je zabavit „kámošku“, věnuju co nejméně pozornosti, jeho dva kamarádi zobou na parketu Bonnie přímo z ruky. Občas přikývnu a vzhlédnu od mobilu, protože se se mnou kluk udatně snaží konverzovat, přestože oba víme, že to přes hudbu, která tu řve na plné pecky, je poměrně zbytečné.

Asi tři čtvrtě hodiny potom, co se parťák těch dvou kluků vypařil, mě někdo chytí za ruku.

„Nudím se. Kašleme na ně,“ křikne mi Bonnie do ucha.