Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Hříšně bohatý

Vydání první

Copyright © Meghan March 2018

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2579. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Richer Than Sin vydaného v roce 2018

Český překlad © 2023 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Návrh obálky: Martina Černá

Přebal a vazba Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2017-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2018-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

MEGHAN MARCH

HŘÍŠNĚ

BOHATÝ

Sin Trilogy 1

Úvod

Lincoln

„Námitka.“

Když jsem rozrazil dvoukřídlé dveře a vešel do kostela, všechny hlavy se otočily dozadu.

Viděl jsem rozmazaně, asi po těch dvou lahvích skotské, kterými jsem zapil žal, že si dneska bere někoho jiného.

Protože Riscoff a Gableová nemůžou být spolu.

Jenže to neznamenalo, že se budu mlčky dívat, jak se Whitney Gableová vdává.

„Ty idiote. Co si to dovoluješ?“ Whitney vypadala v bílých šatech jako dokonalá nevěsta až na ten bojovný výraz ve tváři, s nímž ke mně pochodovala uličkou.

Asi jsem to v tom podroušeném stavu přepískl.

„Nemůžeš si ho vzít,“ zadrmolil jsem opilecky, bylo mi to však jedno.

„Nevím, jak jsi na to přišel, ale vypadni odsud.“

„Takovýho ubožáka bez dolaru v kapse. Mohl bych si ho klidně koupit.“ Další zablábolení.

Whitney se blýskaly oči vztekem. „Na. To. Kašlu. Protože mě si nekoupíš .“

Zezadu mě popadly dvoje paže a vlekly mě zpátky ke dveřím.

„Nechte mě –“ Zmlknul jsem, protože mě shodili ze schodů kostela.

„Jestli se ještě někdy podíváš na moji ségru, vlastnoručně tě zabiju. Je mi ukradený, kolik prachů má tvoje rodina.“ Její bratr se nade mnou výhrůžně tyčil a já mu věřil, zvlášť když měl na sobě vojenskou uniformu s baretem.

Vedle něj stál ženich. Chlápek, který Whitney nakecal ty největší blbosti, jaké jsem kdy slyšel. Myslel jsem si, že mu na to neskočí. Že ji v tom její bratr nenechá.

Spletl jsem se. Provdal by ji za kohokoli, hlavně když to nebude Riscoff.

Ženich se ušklíbl, ale mlčel, potom se oba otočili a zmizeli ve dveřích.

Kdybych nebyl tak zlitý, vrátil bych se dovnitř a zkusil to znovu.

Možná se s ní dneska ožení, ovšem já jsem s Whitney Gableovou ještě neskončil.

Nikdy s ní neskončím.

Kapitola 1

Lincoln

O deset let později – současnost

„Tak už se k něčemu rozhoupej, hochu. Nemůžeš ji donekonečna napínat. Nemládnu a je nejvyšší čas, abys začal pracovat na potomkovi. Rod Riscoffových musí pokračovat a já už mám toho čekání plný zuby.“

Starý pán mi poskytne nevyžádanou radu, právě když mi na mobil, který leží na stole mezi námi, dorazí zpráva. Máme naši pravidelnou ranní schůzku na jeho terase s výhledem na rokli s řekou.

„O to teď nejde.“ Seberu telefon ze stolu a strčím si ho do kapsy. Ignoruju zprávu od ženy, s níž se několik posledních měsíců občas vídám, a otevřu desky se štosem lejster, která má komodor podepsat.

Byznys je na prvním místě. A taky na posledním. Vždycky. Tak to u Riscoffových chodí.

Ví to každá žena, která se mnou tráví čas, a taky ví, že tyhle schůzky s mým dědou jsou nedotknutelné. Možná jsem dědicem multimiliardového impéria, ovšem ve skutečnosti ho pevnou rukou stále řídí komodor a každé moje rozhodnutí musí posvětit. Jestli mě to štve? Jo. Mám na vybranou? Ne, protože je to rodinná tradice. Stůj co stůj udržujeme a chráníme naše bohatství. Když je člověk dědicem majetku Riscoffových, musí se s tím smířit.

„Je třeba, abys podepsal tyhle dokumenty, ať můžeme do konce roku ukončit jednání o podmínkách smlouvy a vydělat dalších pár set milionů.“

Posunu před něj štos lejster a přidržím je, protože se papíry zatřepotají ve větru vanoucím od řeky a málem se rozlétnou po okolí. Bylo praktičtější, když komodor bydlel v rodinném sídle, ale to skončilo, potom co před dvěma lety obvinil moji matku, že se ho snaží otrávit, a přestěhoval se do téhle chaty s výhledem na řeku. Teď se sem musím každý den vláčet, přes deset mil po klikatých cestách skrz hory, s mizerným mobilním signálem.

Zajímalo by mě, jestli se rozhodl tohle místo koupit, protože Magnus Gable, jeho celoživotní úhlavní nepřítel, si pořídil tu zchátralou boudu v sousedství a komodor ho chtěl mít na očích.

Drž si nepřátele u těla. Komodor má k životu tak machiavellistický přístup, že bych se tomu nedivil.

Pořád nevím, co si mám myslet o tom, že se ho moje matka snažila otrávit. Pokusila by se urychlit jeho odchod, aby konečně získala podíl ve firmě? Měl bych to rozhodně popřít, ale to, že nemůžu, o naší rodině hodně vypovídá – a není to nic hezkého.

Když jde o miliardy dolarů, nedá se vyloučit ničí motiv bez ohledu na to, jestli má stejnou krev, jméno nebo obojí.

Jak komodor posouvá prst po stránkách a pozorně čte každičké slovo, viditelně se mu třese pravá ruka, i když je pořád opálená a silná. Druhá mu visí přes bok elektrického invalidního vozíku a roztržitě hladí tmavou hlavu retrívra Goose. Ten pes ho provází na každém kroku, stejně jako brokovnice, a odtrhne se od něj, jen když komodor vykřikne: „Kachna, kachna, Goosi.“ Pak seběhne po schodech k řece a vrhne se do vody, aby přinesl páníčkovi úlovek.

Právě teď stojí brokovnice opřená o invalidní vozík vedle mě, nejspíš jako výstraha pro Magnuse Gablea, když se staříci rozzuří.

Komodor obrátí na další stránku, přečte si ji a levou rukou sáhne po peru Mont Blanc. Jakmile dolů naškrábe podpis, podívá se na mě. Jeho hnědé oči jsou pořád stejně ostré jako moje první vzpomínka na něj, když mi byly čtyři a on mi řekl, že mým jediným úkolem v životě bude udržovat a chránit rodinné bohatství.

„Odvedl jsi dobrou práci. Jsem na tebe pyšný, hochu.“ Zasune lejstra zpátky do desek a zvedne říční kámen, který používá jako těžítko, aby mu neuletěly dokumenty stvrzující rozhodnutí za stovky milionů dolarů.

„Díky.“ Sáhnu po dokumentech.

„Ještě jsme neskončili.“

„Potřebuješ ještě něco probrat, než ty lejstra odvezu zpátky do kanceláře a vydělám hromadu prachů?“

„To si piš.“ Komodor se pohodlně opře a zkříží si paže přes mohutný hrudník. I když se zvedá vítr, sněhobílé vlasy a hustý plnovous se mu skoro nepohnou. „Vrací se.“

Ruka mi ztuhne ve vzduchu, a zatímco stařík sleduje každý můj pohyb a reakci, vznáší se nad deskami.

Machiavellista do morku kostí.

„Prosím?“ pronesu obezřetně, i když jsem mu rozuměl dobře.

„Slyšel jsi. Vrací se a já musím vědět, jestli to tentokrát ukočíruješ.“

Nasadím natrénovaný kamenný výraz. Další lekce od starého pána.

„Kdo?“ zeptám se co nejlhostejnějším tónem. Tu otázku mu položím, abych získal čas, ale mozek mi jede na plné obrátky. Okamžitě mi dojde, o kom je řeč.

Komodor rozmotá paže, předkloní se, opře se lokty o stůl a proplete si prsty. „Kurva, nehraj to na mě, hochu. Zatraceně dobře víš, o kom mluvím. Ošoustej ji, když musíš. Dostaň ji z hlavy. Potom za vším udělej tlustou čáru a postarej se o potomka. Nebudu tu věčně a chci mít jistotu, že tahle firma neskončí v rukách Harrisona.“

Komodor Riscoff přes všechny své miliardy dolarů pořád zní, jako by právě vystoupil z lodi amerického námořnictva. Dává si záležet, aby jeho rozkazy byly naprosto jasné a nikdo si je nemohl mylně vyložit. Mozek mi jede rychlostí milion mil za hodinu a snaží se zjistit, co se sakra děje. V hlavě mi uvízla jediná dvě slova.

Vrací se.

Whitney Gableová… Jediná holka, kterou jsem kdy chtěl vidět jít k oltáři.

A ona šla. S někým jiným.

Před deseti lety se objevila v baru a obrátila mi svět vzhůru nohama…

Kapitola 2

Lincoln

Minulost

Komodor mě přivolal domů jako podělaného psa. A já okamžitě přiběhl jako jeden z těch poslušných retrívrů, co posílá pro své úlovky. To neznamená, že se mi to líbilo. Jaký pětadvacetiletý mladík, který má svou hrdost, všeho nechá a běží domů, když jeho dědeček luskne prsty?

Přesně tak. Já. Tohle by přece udělal každý zodpovědný dědic rodinného majetku.

Ale já to neudělal jen kvůli penězům. Ne, udělal jsem to, protože komodor mi od čtyř let vštěpoval rodinné motto – Udržuj a chraň rodinné bohatství. Tohle bylo poslání Riscoffových. Naplnili jsme rodinné pokladny ještě větším množstvím peněz, než v nich bylo, když jsme převzali otěže, a pak jsme majetek předali další generaci.

Podle zpráv, které mi chodily do New Yorku, můj otec ani zdaleka neskákal tak, jak přísný komodor pískal. Očividně trávil víc času se svými milenkami než v kanceláři. Z posledního vzkazu bylo jasné, že komodor toho už má plné zuby. Podle něj byl nejvyšší čas, abych se vrátil do Gableu a ujal se vedení rodinné firmy.

Vrátil jsem se, ale nelíbilo se mi to. To, že jsem byl poslušný dědic, ještě neznamenalo, že jsem nebyl naštvaný. Což vysvětlovalo, proč jsem dřepěl v zapadlém baru za městem a nasupeně zíral na tequilu před sebou.

Poradil bych si se všemi úkoly, kterými mě komodor pověřil, avšak na návrat do Gableu jsem nebyl připravený. Ani zdaleka. V žilách mi koloval New York a já dělal kariéru ve společnosti, kde v ředitelské kanceláři neseděl nikdo s mým příjmením. Byl jsem tam sám za sebe.

Gable možná byl můj domov, nicméně nikdy jsem se tam necítil dobře. Šlo o městečko zastrčené v nejkrásnějších horách, jaké jsem kdy viděl, ale jeho obyvatelé se dělili na dva tábory.

Měla to na svědomí moje rodina.

Nepřátelství Riscoffových a Gableových bylo pověstné a jen tak brzy neskončí. Každý si zvolil stranu, hlavně po tom posledním incidentu, jenž se odehrál minulý měsíc. Komodor koupil v dražbě farmu Gableových, kteří o ni přišli kvůli opožděné splátce hypotéky. Komodor farmu nepotřeboval ani ji nechtěl. Prostě mu dělalo dobře, že o ni může Gableovy připravit.

Den po dražbě lehly dům a velká stodola popelem. Poldové nevěděli, jestli v tom měl prsty komodor, nebo farmu zapálili Gableovi, protože se nemohli smířit s tím, že je teď naše.

Nevěděl jsem, kde je pravda, a ani jsem to vědět nechtěl. Jen mi lezlo na nervy, že jsem v tomhle městě nemohl udělat jediný krok, aniž by na mě lidi civěli, protože moc dobře věděli, kdo jsem, a polovina z nich mě nenáviděla. O anonymitu, která se mi tak líbila na New Yorku, jsem přišel v okamžiku, kdy jsem vystoupil z firemního tryskáče.

Jak tlumený halas v baru sílil, sáhl jsem po lahvi Patrónu před sebou a nalil si panáka.

Trvalo mi tři dny, než jsem našel místo, kde jsem mohl sedět a v duchu zuřit, aniž by si mě někdo všímal. V Mo’s bylo všem u zadku, kdo je ten chlápek v ošoupané kšiltovce Mets, obyčejném bílém triku a roztrhaných džínách. Byla to v podstatě putyka oblíbená hlavně u motorkářů, kteří mířili do hor. Stála na rozcestí silnic, z nichž jedna vedla k našemu rodinnému sídlu, odkud jsem toužil vypadnout v okamžiku, kdy jsem překročil práh. Připomínalo mi totiž zodpovědnost za rodinný majetek, jež ovlivní zbytek celého mého budoucího života.

Stál jsem na vlastních nohách, a když na mě teď starý pán vykřikoval povely, neskutečně mě to vytáčelo.

Mo’s byl dokonalý úkryt a dneska večer jsem chtěl v klidu popíjet a snažit se smířit s faktem, že nemám na vybranou. K tomu budu potřebovat spoustu tequily.

Právě když jsem se do sebe chystal kopnout panáka, dveře se otevřely a poryv větru k nim přitáhl pozornost veškerého osazenstva, včetně mě.

Do hajzlu.

Vlasy černé jako noc. Rty rudé jako hřích. Tělo zrozené pro dotek mužských rukou.

Zatraceně.

Nebyl jsem opilý, ale když vešla dovnitř s vlasy poletujícími kolem ramen, jako by se celý svět zpomalil. Stála, jako by pózovala pro fotografa – ale vůbec si ten neúmyslný důsledek neuvědomovala.

Tlumený halas v baru utichl, jako by každému chlápkovi spadla brada, když ji uviděl. Jako bychom všichni dychtivě čekali, až zvedne hlavu. Zastrčila si něco do kabelky a vzhlédla.

Děláš si kurva srandu?

Jak se rozhlížela po baru, jako by to bylo její království, její živé modré oči na mě zapůsobily jako kopnutí do žaludku, a když našpulila rty, měl jsem pocit, jako bych dostal ránu na solar. Byla ztělesněním rčení vešla dovnitř, jako by jí to tam patřilo . S rovnými zády, vypnutým hrudníkem a zdviženou bradou zamířila k nálevnímu pultu, pohled lhostejně upírala před sebe a ignorovala všechny muže v místnosti.

Ženská na misi. A pořádně sexy.

Sebejistě se uvelebila dvě barové stoličky ode mě a hodila na pult dvacetidolarovku. „Tequilu. Čistou. Hned.“

S tou ženskou na misi jsem měl pravdu. Nějaký mizera ji musel namíchnout a vztek, který jí zuřil pod vší tou hladkou kůží, bylo to nejrajcovnější, co jsem za dlouhé roky viděl. Ztvrdlo mi péro a napřímil jsem se. Nikdy jsem nepatřil k chlápkům, co by si nechali takovou příležitost ujít.

Posunul jsem k ní lahev Patrónu. „Poslužte si.“

Když se na mě podívala, ty modré oči mě popadly za koule. „Nevyspím se s tebou jen proto, že mi koupíš panáka.“

Její styl se mi líbí. Usmál jsem se poprvé od chvíle, co mě starý pán povolal domů.

„Vyspíš se se mnou z jinýho důvodu.“ Otočil jsem se na barové stoličce a automaticky jsem k ní natáhl ruku. „Jsem –“

„Ušetři si to, frajírku z města. Nemusím vědět, jak se jmenuješ, abych si dala tvoji tequilu. Stejně už tě nikdy neuvidím.“

Nezajímalo ji, kdo jsem, což mi připadalo ještě víc sexy – a rozhodl jsem se jí dokázat opak. Na to jsem měl speciální talent.

„Proč si myslíš, že jsem frajírek z města?“

Podívala se mi na zápěstí. „Nóbl hodinky.“ Sjela pohledem na moje boty. „A tohle nejsou motorkářský boty, pohory ani pracovní bagančata. Nejsi místní.“

Pletla se, ale taky měla svým způsobem pravdu. Byl jsem z Gableu, ovšem nevyrůstal jsem tu. Do dvanácti let jsem měl soukromé učitele a pak mě rodiče poslali do internátní školy. Totéž čekalo mého bráchu, jen ségra tomu unikla. Naši si mysleli, že internátní školu nepotřebuje, protože si může ulovit manžela na vysoké. Půjde na Yale do třeťáku a naštěstí ji víc zajímá byznys než playboyové z bratrstev.

V zájmu zachování své anonymity jsem souhlasně přikývl, pak jsem sklonil hlavu a zadíval se na její obnošené kozačky na podpatku a džínovou minisukni.

„Takže ty jsi podle těch bot odsud?“

Místo odpovědi se vztyčila na spodní příčce barové stoličky a natáhla se nad pult pro skleničku. Látka na sukni se jí napnula a já věděl, že bych jí neměl civět na zadek, jenže tahle bitva byla předem prohraná.

Kristepane, ta holka má úplně všechno, co má mít.

Když se posadila, nalila si do sklenice tequilu až po okraj. „Narodila jsem se tu i vyrostla, ale jediný, co chci, je z tohohle města vypadnout. Mám ho plný zuby.“

Sledoval jsem, jak do sebe zkušeně kopla panáka a pak prudce postavila skleničku zpátky na poškrábaný pult. Zaujal mě otisk červené rtěnky na skle. Radši bych ty rudé rty viděl někde jinde.

Když mi zase ztvrdnul pták, okamžitě jsem tenhle tok myšlenek utnul. Nehodlal jsem sedět v motorkářském baru s erekcí jako třináctiletý puberťák.

Zvedl jsem k ní oči, což nebyl problém. Pokaždé, když jsem se na ni podíval, jsem si všiml něčeho jiného. Tentokrát malé pihy nad rty.

Do hajzlu, ta baba je úžasná.

Povytáhla obočí a mně došlo, že na ni zírám déle, než bych měl. Vzchopil jsem se a snažil se vybavit si, o čem jsme spolu sakra mluvili.

Jo, jasně. Chce vypadnout z Gableu. Tak to jsme dva, a to jsem tu teprve pár dní.

„Kam pojedeš?“

„To je fuk. Zatím to ale nejde. Musím tu trčet.“ Otevřela pusu, aby ještě něco dodala, pak však potřásla hlavou a zase ji zavřela.

Z nějakého důvodu jsem chtěl té holce – nebo ženě, podle jejího vzhledu – říct, že ji vezmu, kam bude chtít. Ale neudělal jsem to.

„Nemusíš někde trčet, když nechceš. Máš na vybranou.“

Znovu na mě upřela ty své modré oči a já bych přísahal, že někdo vysál všechen vzduch z místnosti. Ještě nikdy mě žádná holka tolik nepřitahovala.

„Ty možná jo. Ale mně se dneska večer sesypaly všechny plány jako domeček z karet. Jediná výhoda? Zbavila jsem se osmdesátikilovýho balvanu na krku.“

Měl jsem pravdu. Nějaký grázl s tou holkou vyjebal. Jeho prohra. Moje vítězství.

Natáhla se pro lahev a nalila si dalšího panáka. Když zvedla sklenici ke rtům tentokrát, nespustila ze mě oči ani potom, co ji položila zpátky na pult. Těch deset vteřin, než se vedle ní posadil nějaký idiot, jsem nebyl schopný zformulovat souvislou větu.

„Takže už víš, že ten šmejd vojede každou ženskou, na kterou narazí? Vykašlal se na nás, hned jak se mu to hodilo. Neměla by ses divit, že se na tebe taky vybodnul, když může mít každou holku v L. A., co se mu připlete do cesty.“

Varovně se na toho idiota podívala. „Jdi do hajzlu, Dave.“

„Radši bych do tebe, zlato. Čekám na to celý roky.“

„Na to zapomeň.“

Ti dva se očividně znali, takže bych se do toho neměl plést. Ale když ji popadl za loket, seskočil jsem ze stoličky.

„Nedovolila ti, abys na ni sáhnul, tak z ní dej ty pracky pryč.“

Dave se na mě překvapeně podíval a Modroočka toho využila, seskočila ze židle a oběma rukama ho tvrdě praštila do hrudníku.

„Nech mě na pokoji, ty zkurvy–,“ zaječela, ale vzápětí zmlkla, protože Dave do ní strčil tak prudce, že narazila zády do stoličky.

Sakra, tak to teda ne.

„Už na žádnou ženskou nikdy nesáhneš, ty sráči.“ Pomohl jsem jí na nohy a pak se postavil mezi ní a Davea.

„Drž se za mnou.“ Něco se jí zablýsklo v očích, když se na mě podívala, a chtěla něco říct, ale já ji předběhl. „Je to bezpečnější.“

Najednou zařinčelo sklo, a když jsem se otočil, zjistil jsem, že Dave drží rozbitou lahev od piva.

Vyrůstal jsem sice v bohaté rodině, to však neznamenalo, že jsem se nemusel bránit, když jsem si chtěl v internátní škole zjednat respekt. Ještě v pubertě jsem se naučil rány nejen přijímat, ale i je rozdávat.

Dave se po mně ohnal rozeklaným sklem, ale já jeho úder odrazil předloktím a pak ho praštil do břicha.

Rozbitá lahev se roztříštila na podlaze a Dave se svezl na kolena. Když to zbytek baru zaregistroval, na cementové podlaze zaskřípaly židle a motorkáři se zvedli od stolů.

Co ještě jsem se naučil? Kdy vyklidit pole.

Otočil jsem se k Modroočce. „Vypadneme odsud.“

Energicky p řikývla, až jí poskočila hlava, podívala se mi přes rameno a popadla mě za ruku. „Jdeme.“

Cestou k zadnímu vchodu jsem jí pevně stiskl prsty. S Modroočkou v patách jsem strčil do dveří a vyvedl ji do chladné jarní noci.

„Nemám auto.“

„Já ho mám tamhle.“ Večer jsem popadl klíče od jednoho z našich firemních pick-upů, které jsme měli v garáži.

Ozvala se rána, jak za námi někdo vyběhl a dveře baru narazily do zdi z černých tvárnic. Otočil jsem se a znovu Modroočku zaštítil tělem, ale už jsem si nestačil chránit obličej.

Úder se mi otřel o lícní kost, a tak jsem Modroočku pustil a pravým hákem zasáhl toho kreténa do čelisti. Zavrávoral. Byl jsem vzteky bez sebe.

„Nemělo by se mi to líbit. Vůbec.“ Skrz adrenalin, kterým mi zuřil v žilách, ke mně pronikl její zastřený hlas. „Ale bylo to sexy.“

Ten chlápek se na mě znovu vrhnul a já tentokrát použil zvedák. Se zachroptěním se svezl na kolena.

Přistoupil jsem k němu, ale Modroočka mě chytila za loket. Prosebně se na mě podívala.

„Pojď. Nestojí za to. Ani jeden z nich.“

Nechat ho být bylo to nejsnadnější rozhodnutí, jaké jsem kdy udělal. O dvě minuty později jsme seděli v pick-upu a vyřítili se z parkoviště tak prudce, až nám od kol odletěl štěrk.

„Promiň. Všechno je to moje vina.“

Podíval jsem se na ni, ale tvář měla schovanou ve tmě. Tady silnici neosvětlovaly žádné pouliční lampy, jen moje reflektory, které cestou zpátky do města protínaly tmu.

„Nedovolila jsi mu, aby se tě dotknul, takže podle mě je to vina Davea. Ať je to, kdo chce. Neřekneš mi, o co šlo?“

„Ne, nechci na to myslet. Dneska večer ne. Nikdy. Chci prostě na celou tu podělanou věc zapomenout.“

„Kde tě mám vysadit?“ Za tu otázku jsem se nenáviděl, protože jsem ji zatím nikde vysadit nechtěl, zvlášť kdyby to měl být barák jejího přítele, od kterého se ještě neodstěhovala.

„Doteď se mě nikdo nezastal. Nikdy.“

„To byla maličkost.“

Otočila se ke mně. „Možná pro tebe, ale pro mě ne. Pro mě to znamenalo všechno.“

Když její bezpečnostní pás cvakl a zavinul se zpátky, podíval jsem se na ni. „Co děláš?“

Posunula se doprostřed sedačky. „Chci ti poděkovat.“ Políbila mě na tvář.

Věděl jsem, že jestli ji dneska večer vysadím, už ji nikdy neuvidím, a při té představě se ve mně něco vzepřelo.

Existovalo jednom jedno místo, kam jsem chtěl, aby šla – ke mně. Ale ne do rodinného sídla. Tam nikdy. To místo vysálo ze všeho život v okamžiku, kdy jste vešli do dveří.

Zahlédl jsem před námi odbočku a zajel ke krajnici. Když jsem rozsvítil světlo na stropě, Modroočka rychle dýchala a upírala na mě modré oči.

Krev, která ve mně bublala po rvačce v baru, se dostala do varu. Viděl jsem v jejích očích vzrušení. Chtěla mě. Měl jsem dost zkušeností na to, abych to poznal.

Říká, že chce zapomenout? Znám skvělý způsob, jak to zařídit.

Otočil jsem se na sedadle. „Jestli mi chceš poděkovat, tak mi dej pořádnou pusu.“

Ostře se nadechla, rozšířily se jí oči a roztáhly zorničky. Blesklo mi hlavou, jestli moc netlačím na pilu, ale místo aby se odtáhla, přisunula se blíž.

„Tohle normálně nedělám. Bude to vypadat lacině, ale –“

„Bude to vypadat dokonale.“ Stěží jsem poznával svůj ochraptělý hlas, když jsem ji popadl za boky a posadil si ji na klín.

Políbila mě spíš dychtivě než zkušeně a to mě ještě víc nažhavilo. Přebral jsem iniciativu, zabořil jí ruku do vlasů a druhou ji chytil za bok. Pak jsem jí zaklonil hlavu, abych se jí dostal hlouběji do úst. Abych si vzal víc. Abych ochutnal víc.

Byla jako živý oheň, vzrušení a koření současně. Zavánělo to problémem. A já to všechno chtěl.

Sundala mi kšiltovku, přitiskla dlaň na můj zátylek a líbala mě s vášní, jakou jsem už léta necítil.

„Chci tě.“

Při těch slovech jsem se přinutil odtáhnout. Vždyť ani nevím, jak se jmenuje. Nemůžu ji ošoustat v pick-upu.

Pronikavě se na mě zadívala. „Už z toho nevycouváš, frajírku.“

„Tady ne. Znám lepší místo.“

Sundal jsem si ji z klína, ale nepustil ji z dosahu. Objal jsem ji kolem pasu, přitiskl k sobě a znovu ji políbil.

Sakra, je jako droga.

Musím ji mít.

„Vím, kam pojedeme.“

Cesta do loveckého srubu netrvala dlouho a měli jsme z pekla štěstí, že se mi podařilo udržet auto na silnici a neskončili jsme v příkopě, protože jsem byl z té holky úplně vedle.

Mlčela, ale nechala mi ruku na stehně a její horké prsty jako by mi pouhým dotekem málem propálily díry do kalhot.

Když jsem zastavil před srubem, s nerozhodným výrazem se ke mně otočila.

„Než půjdeme dovnitř, potřebuju, abys něco věděl, a potřebuju něco vědět od tebe.“

I když by mě zabilo, kdyby si to rozmyslela, přikývl jsem a připravil se, že ji odvezu domů.

„Tohle fakt nedělám. Vím, že tohle tvrdí všechny holky v týhle situaci, ale potřebuju, abys mi věřil, že nelžu.“ Naléhavost v jejím hlase naznačovala, jak je to pro ni důležité. „Nejsem kurva, děvka ani lehce k mání.“

„Nech toho,“ umlčel jsem ji. „Prostě toho nech.“

Stiskla rudé rty a polkla.

„Chci tě,“ řekl jsem. „Chtěl jsem tě od chvíle, co jsi vešla do dveří. Proč bych si měl o tobě myslet něco špatnýho, když jsme na stejný lodi? Žádný soudy, ano? Věřím ti.“

Studovala můj obličej, jako by si nebyla jistá, jestli jí nelžu, ale nelhal jsem. Dvojí metr byl zdravý, ovšem vzhledem k chování mého otce jsem měl na věc trochu jiný názor.

„Fajn,“ přikývla nakonec.

„A teď, co chceš vědět o mně?“

Mlčela.

„Klidně se zeptej. Na co chceš.“

„Nejsi sériový vrah, že ne?“ Zamračila se a já měl pocit, že to myslí naprosto vážně.

„Nejsem.“ Se smíchem jsem potřásl hlavou.

„Protože jestli jsi a zabiješ mě, slibuju, že se vrátím a do konce tvýho života tě budu strašit. Možná jsem malá, budu však plná vzteku.“

„Dobře. V životě jsem už udělala spoustu špatných rozhodnutí, ale nechci, aby tohle bylo jedno z nich.“

„To mě těší.“