Marta si vzpomíná

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Hugo Šlik

Marta si vzpomíná – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nic

Martě umřela babička.

Trávila u ní v Újezdu skoro všechny prázdniny a hodně víkendů. Měla ji ráda, a teď byla stará paní mrtvá.

Martě to řekla maminka, když pro ni přišla do školky. Potom ji objala a chvíli nikdo nic neříkal. Dívka s hlavou zabořenou do maminčina náručí přemýšlela, co to vlastně znamená.

Mrtvá.

Nedokázala si pod tím nic představit.

„Dobrý, Marti?“

„Jo.“

Cestou domů jí maminka koupila zmrzlinu, i když bylo teprve jaro a zmrzliny se kupují jenom v létě. Dokonce si o ni dívka ani nemusela říkat. Doma si spolu chvíli hrály a po večeři a koupání se šlo do postele.

Před spaním jí obvykle četl pohádku táta, ale dnes přišla máma.

„Táta je moc smutnej, víš? Necháme ho o samotě.“

„Proč je smutnej?“

„Kvůli babičce.“

„Že umřela?“

„Ano. Vždyť víš, byla to jeho maminka.“

„Tak ať jí zavolá. Můžou si popovídat.“

Maminka pohladila Martu po hlavě a řekla:

„Marti, tam, kde babička je, se nedá dovolat. Nejsou tam telefony. Není tam nic.“

Dívka se zamyslela. Nic se jí nikdy nelíbilo a trochu se ho bála. Představovala si, že nic je jako mlha. Teď v ní byla babička. A navíc úplně sama. Marta by ji chtěla před tou mlhou, před tím nic ochránit, ale pochopila, že to nejde. Když si to konečně uvědomila, začala usedavě plakat.

Cítila ve vlasech maminčinu ruku. Přitulila se k ní a setřela si slzy.

„Babička tu byla dlouho, “ slyšela maminčin hlas. „Nemusíš kvůli ní brečet. Měla krásný život. Vychovala tátu, a i s tebou si užila spoustu radosti. Vzpomeň si na to hezké, co jste spolu prožily.“

Duše

Kdysi šly s babičkou po louce. Byla na ní spousta odkvetlých pampelišek. Stará paní jednu z nich utrhla, foukla do ní a řekla:

„Leťte, duše!“

To se Martě líbilo. Ona pampeliškovému chmýří říkala padáčky, ale duše bylo lepší. Držela se babičky za ruku a dívala se, jak duše letí pryč. Musela trochu mhouřit oči, protože zapadající slunce už bylo nízko nad obzorem.

„Babi, co je to duše?“ zeptala se.

„Duše, to jsi ty.“

„Já?“

„No. Taky. Každý má svoji duši. Já, táta, máma i ty.“

„A jak vypadá?“

„To nikdo neví. Můžeš si ji představit třeba jako takové světýlko. Malý plamínek.“

„A kde ji mám?“

„Tady, “ zasmála se babička a poklepala svojí vnučce na hrudník.

„K čemu mi ta duše je?“

„Díky ní se směješ. Díky ní se můžeš radovat. Díky ní jsi taková príma holka. Díky ní se máme rády.“

„A můžu o ni přijít?“

„Ne. Leda…“

„Leda co?“

„Leda bys ji chtěla za něco vyměnit.“

Marta nechtěla svoji duši vyměnit ani za nic. Chtěla být príma holka. Pak ji něco napadlo.

„A co se stane s duší, až člověk umře?“

„Odletí do světa. Zrovna jako to pampeliškové chmýří.“

O tatínkovi

Babička s vnučkou seděly v kuchyni, škrábaly brambory a povídaly si. Řeč přišla na Martina tatínka.