Akce Kvilda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Pavel Švec

Akce Kvilda – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Pavel Švec, 2022

Layout © Jan Kafka, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7662-307-1

ISBN e-knihy 978-80-7662-323-1 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-324-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-322-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Mé manželce za vše

I.

Neděle 7. března 1948, osada Hraběcí Huť nedaleko šumavské Kvildy. Do půlnoci zbývá asi hodina. Zasněžené pláně jižně od vsi se líně táhnou do dáli a ztrácejí se v temnotě hustého lesa, který planinu obklopuje. V roklinách se povaluje vlhká mlha. Na ponurém nebi tu a tam lehce prosvitne úzký srpeček měsíce. Asi kilometr jižně od Kvildy se těžkým, na březen nezvykle hlubokým sněhem prodírá pět postav. Po sotva znatelné stezce míří k sedm kilometrů vzdálené státní hranici. Kráčí opatrně v řadě za sebou střeženým prostorem, který je pro civilisty naprosto zapovězený. Tíseň, obavy, ale i naděje. Každý neobvyklý zvuk noci je podezřelý.

První postupuje pětatřicetiletý muž ve stejnokroji Sboru národní bezpečnosti, štábní strážmistr Václav Hrubín. Má vysoké vojenské boty, namáhavě prošlapuje cestu ostatním, kteří jdou v jeho stopách.

Hrubína následuje muž v civilním oděvu s batohem na zádech. Karel Bartáček, poručík kriminální policie v Praze. Za ním kolíbavě pochoduje devětadvacetiletý právník ministerstva vnitra Vladimír Kubr a Bartáčkova manželka Marie, úřednice pražského policejního ředitelství. Skupinu uzavírá další muž v uniformě SNB, dvaatřicetiletý strážmistr Jaroslav Maršík. Rodák z jihočeského Bavorova. Nenápadný muž, který v tu chvíli netuší, jak podivnou životní dráhu mu tato výprava přichystá.

Chůze je náročná, vysilující. Všichni však zarputile postupují dál. Trojice v civilu se chystá ilegálně uprchnout z republiky. Dva uniformovaní esenbáci ozbrojení služebními pistolemi slouží na nedaleké policejní stanici na Kvildě. Jsou součástí rozsáhlé převaděčské skupiny, která záhy po komunistickém puči v únoru 1948 začala pomáhat lidem prchajícím do západního Německa. Včetně Bartáčkových a Kubra.

Do převádění lidí se v okolí hranic zapojily celé policejní služebny. A esenbáci tu společně s místními obyvateli postupem času vytvoří propracovaný systém, jehož jednotlivá vlákna sahají hluboko do českého vnitrozemí. Během několika měsíců zlomového roku 1948 převedou policisté z Kvildy za pomoci kolegů z nedalekého Vimperka nepřehledným a střeženým terénem desítky lidí. Uprchlíků, které nový „lidovědemokratický“ režim považuje za nepřátele, jež je potřeba zničit. Pohraničí je po světové válce v okolí Kvildy v centrální části Šumavy, tedy asi na půli vzdálenosti mezi Železnou Rudou a dnešní lipenskou přehradou, mimořádně řídce osídlené. Kraj je snad kromě zdejších městeček takřka vylidněný, plný osiřelých usedlostí, zarůstajících cest a chátrajících samot v horách.

O páteční noci 19. března 1948 příslušníci SNB v šumavské Kvildě převedou dr. Jaroslava Pecháčka, tajemníka dlouholetého lidoveckého ministra a rovněž předsedy exilové vlády v Londýně Jana Šrámka. Pecháček má štěstí, do Bavorska se dostane. Šrámek nikoliv. V březnu 1948 jeho pokus uprchnout z Československa selže. Slíbené francouzské letadlo se na letišti u Rakovníka neobjeví a poválečný náměstek předsedy vlády, který jako jeden z ministrů v klíčových chvílích února 1948 rezignoval, dožije v komunistické internaci. Jaroslav Pecháček, i s manželkou Janou, po útěku působí nejprve v Německu, pracuje v mnichovské redakci rádia Svobodná Evropa, posléze se přesune do USA. Zemře v roce 1997 v Atlantě.

V květnu, o dva měsíce později, pomohou šumavští policisté zmizet diviznímu generálovi Ondřeji Mézlovi, někdejšímu vojenskému zmocněnci pro Balkán, Střední a Blízký východ a zároveň náčelníkovi vojenské mise v Jeruzalémě. S Mézlem, známým také pod druhoválečným krycím jménem Andrej Gak, opustí Československo i jeho manželka Anna a dvě dcery – devatenáctiletá Naděžda a sedmnáctiletá Ivana. Mézl odejde nejprve do Velké Británie a v roce 1952 do Spojených států amerických. V Československu je komunistickým režimem degradován na vojína a zbaven všech vyznamenání. Zemře v září 1986 v kalifornském Los Angeles. Plně rehabilitován je až v roce 1991, kdy mu je vrácena hodnost divizního generála.

Koncem září 1948 převedou esenbáci z Kvildy, za asistence dvou příslušníků Finanční stráže (jeden z nich v prosinci uprchne také – přímo ze služby), kteří jim kryjí záda, i rodinu generála Václava Vlčka, za války styčného důstojníka u belgické exilové vlády a později přednostu vojensko-propagačního oddělení čs. exilového ministerstva zahraničí v Londýně. Komunistická justice generála v nepřítomnosti odsoudí k trestu smrti. Vlček, který uprchl s manželkou Boženou a dvěma syny, Zbyňkem a Václavem, se po čtrnácti měsících pobytu v uprchlickém táboře Ludwigsburg usadil s rodinou v Kanadě. V Montrealu založil českou doplňovací školu, byl předsedou Československé obce legionářské v exilu, neúnavně se věnoval sociální a kulturní práci mezi krajany. Brigádní generál Václav Vlček zemřel v lednu 1971 v Montrealu.

Kdyby tito důstojníci neodešli, bezpochyby by to s nimi v komunistickém Československu nedopadlo dobře. Osudy vojáků, jakým byl třeba legendární velitel Pražského povstání generál Karel Kutlvašr, kterého ve zmanipulovaném procesu odsoudili na doživotí, či generál Heliodor Píka, jehož komunisté v červnu 1949 dokonce na šibenici zavraždili, jsou toho nepopiratelným důkazem.

Kromě významných osobností šumavští příslušníci SNB pomohou za hranice i desítkám „obyčejných“ lidí, kteří touží po svobodě, nebo jim ve vlasti hrozí nebezpečí jen proto, že je komunisti označili za třídní nepřátele. Lékaře, studenty, živnostníky, továrníky, právníky, sedláky... Někteří z nich esenbákům za přechod do části Německa, jež je v tu dobu pod okupační správou Američanů, zaplatí. Mnohdy jim peníze na prahu ciziny z vděčnosti vnutí. A ti si je na stanici rozdělí rovným dílem. Nehledě na to, zda se jeden akce aktivně zúčastnil a druhý nikoliv.

Komunisty ovládané ministerstvo vnitra zavedlo již koncem února 1948 výjezdní doložku, bez níž lidé nemohli překročit hranice, i když měli platný cestovní pas. Tím komunisté bránili opustit republiku všem, se kterými si chtěli vyřídit účty. Nepohodlným důstojníkům, demokratickým politikům, majitelům větších či menších podniků, šlechtě. Pokud se tito lidé chtěli vyhnout věznění, museli riskovat své životy ilegálními přechody hranic. Někteří z těch, kteří je měli střežit, tak pro ně byli skutečným požehnáním.

Policisté-převaděči hlídkují v lese. Nechtějí, aby je překvapila patrola…

Šumavští policisté využívají k přepravě uprchlíků služební vozy a nezřídka se při nočních akcích vzájemně jistí. Vysílají předsunuté hlídky, které se hodiny ukrývají v lese a pozorují pohyb svých, formálně vzato, kolegů, ve skutečnosti protivníků z pohraničních útvarů Sboru národní bezpečnosti, stíhajících uprchlíky i jejich pomocníky. Policisté-převaděči se rovněž domluví, jak se chovat v případě, že by je pohraničníci v lese objevili: mají předstírat běžnou strážní službu a dát se s hlídkou do hlasitého hovoru, aby upozornili blížící se kamarády. Nicméně po lesních stezkách, ve slizkých mokřadech i nebezpečných stržích posvátných hor Šumavy se místní esenbáci umí pohybovat mrštně a velmi nenápadně. Zpravidla jsou tak pro patrolující strážce hranic neviditelní.

„Byl jsem účasten na zajišťování převodu do zahraničí nějakých třech doktorů z Brna. Tehdy jsem byl společně se strážmistrem Adolfem Práškem pověřen strážmistrem Františkem Nuskou nebo štábním strážmistrem Josefem Červenkou (všichni působili ve stanici SNB na Kvildě – pozn. aut.), abychom přechod těchto osob do západního Německa zajišťovali přímo na státní hranici v prostoru pramene Vltavy, kde měl být převod uskutečněn v nočních hodinách,“ popsal o mnoho let později jednu z akcí rodák z Bavorova strážmistr Jaroslav Maršík jmenovaný v úvodu.

„Toto zajišťování bylo prováděno z toho důvodu, aby jsme při převádění nebyli překvapeni hlídkami pohraničních útvarů. Ten den jsem odešel již ve večerních hodinách na určené místo ke státní hranici, kde jsme se strážmistrem Práškem zalehli každý na jiném místě v lese a pozorovali terén a pohyby hlídek. Současně bylo dojednáno, že v případě kdyby se v těchto místech kolem 22. hodiny pohybovaly hlídky Národní bezpečnosti, měl se někdo z nás vracet směrem ke Kvildě a upozornit kolegy, že prostor není k přechodu bezpečný,“ doplnil.

Praxe byla taková, že hlídky strážců hranic byly zpravidla dvoučlenné. Pokud zaznamenaly „narušitele“, jak se lidem překračujícím ilegálně hranice později říkalo, rozdělily se. Jeden policista pokračoval v pronásledování uprchlíků, druhý se jim snažil nadběhnout a odříznout tak cestu k hranici. Použít zbraň se příliš nerozpakovali, jak uvidíme dále. A proti nim se postavili jejich kolegové ze sboru ve Vimperku, Kvildě i jinde.

O převaděčské skupině, jejíž součástí byl i pověstný Král pašeráků alias Král Šumavy Kilián „Franz“ Nowotny, vznikla historická publikace Šumavská odysea. Historik Václav Jiřík se v textu zaměřil na nejvýznamnější postavy případu, jimiž byly zejména poručík Josef Rajmon, někdejší velitel stanice SNB ve Vimperku a posléze Státní bezpečnosti v Prachaticích, nebo jeho vimperský kolega s knírkem praporčík František Hurt, který patřil k nejaktivnějším a byl přímo s policisty – převaděči v pravidelném kontaktu. 

Neznámý je však životní příběh jednoho z kvildských policistů – Jaroslava Maršíka, jehož osud se od všech ostatních po rozbití skupiny Státní bezpečností na jaře roku 1949 naprosto nevšedně odlišil. To je hlavní postava tohoto textu. Jeho život jsem zmapoval na základě dobových vyšetřovacích, personálních a soudních spisů uchovaných v Archivu bezpečnostních složek a vlastního pátrání v jižních Čechách.

Král Šumavy chodil stejnou cestou. Než byl při přestřelce zraněn

Vraťme se zpět na pašeráckou stezku do temných úbočí jižně od Kvildy, kde postupuje skupina pěti osob směrem do Bavorska. Jaroslav Maršík je štíhlý vysoký muž s věčně posmutnělým pohledem, hubeným obličejem a výrazným nosem, protáhlými ústy a světlýma očima, které rámuje nápadné tmavé obočí. Vždy je hladce oholen, o svůj zevnějšek pečlivě pečuje. Uniforma jeho atraktivní vzhled podtrhuje. Oné nedělní noci 7. března 1948 jde na státní hranici s uprchlíky vůbec poprvé. Ostatně od únorového komunistického puče v tu chvíli uběhlo pouhých jedenáct dní. Asi sedmikilometrová cesta je velmi náročná – a to nejen kvůli sněhu, kterého tu zimu napadlo po horkém a suchém létě mimořádné množství. Skupina se musí prodrat podél potoka hustým smrkovým lesem. Drápat se po svazích hor. Esenbáci každou chvíli zastaví a opatrně naslouchají, zda není poblíž hlídka pohraničního útvaru. Ostražitost je nutností. U hranic je masivně nasazena SNB a občas se činí i komunističtí udavači. Smrt je nablízku. Ostatně jen mezi roky 1948 až 1950 je příslušníky bezpečnostních složek zastřeleno při pokusu o přechod státní hranice třiapadesát lidí.

Kousek odtud, u samoty Františkov v údolí řeky Teplá Vltava, asi 3,5 kilometru jihovýchodně od Kvildy, 5. ledna 1950 kolem 21. hodiny příslušníci pohraničního útvaru při přestřelce těžce zraní vzpomínaného Krále Šumavy Kiliána Nowotného. Přesto se pašerák a také agent americké zpravodajské služby CIC dokáže doplazit do Bavorska. Do Československa se už nikdy nevrátí. Zemře v roce 1977 ve Waldkirchenu v tehdejším Západním Německu. Ten samý lednový den se však stane osudným pro muže, kterého slavný pašerák přes Šumavu do Československa v tu chvíli převáděl. Je jím Bohuslav Beneš, někdejší pražský policista, který před časem uprchl do Německa. Do vlasti se vracel rovněž jako agent CIC. Nicméně strážci hranic ho po přestřelce dopadli. Byl odsouzen k trestu smrti a v červnu 1951 na Pankráci v Praze popraven. Ale to je jiný příběh.

Onu březnovou noc policistům Maršíkovi a Hruínovi komplikuje cestu k hranicím ještě jedna skutečnost. Karla Bartáčka a národního socialistu, právníka dr. Kubra již přede dvěma dny, v pátek 5. března 1948, zadrželi u nedaleké hraniční osady Bučina, kde neměli co dělat. Mimochodem v roce 1956 tuto malebnou vesnici armáda srovná se zemí, leží v hraničním pásmu. Chycení muži pohraničníkům namluvili, že zabloudili kvůli mlze. A prošlo jim to. Okresní soud ve Vimperku je pro nedostatek důkazů po dvou dnech ve vazbě propustil. Dostali jen pokutu dva tisíce korun. Přesto nebylo na co čekat, v podstatě hned po propuštění uskutečnili druhý pokus. Ovšem i na Kvildě si jich večer před chystanou výpravou „na čáru“ mohl někdo všimnout a zalarmovat pohraniční útvary. Strážmistři Maršík s Hrubínem proto musí spěchat.

Vzrostlý smrkový les se na samém jihu české části Šumavy, asi 2,5 kilometru od hranic, mění v planinu s nižšími roztroušenými stromy utopenými v těžko prostupném mlází. Po pravé straně, kousek od pramenů Vltavy, se prudce zvedá zalesněná stráň Černé hory, po levé pak dvojice vrcholků Stráž a Holý. Zvlněná pláň, které místní říkají Františkán, je začátkem března pod sněhem podmáčená. Ve tmě, jaká tu noc panuje, se přehlédnutý močál může pro neopatrného člověka snadno stát hrobem. Dva esenbáci, manželé Bartáčkovi a Kubr obezřetně překonají nebezpečné mokřady a po necelých čtyřech hodinách cesty, kolem druhé hodiny po půlnoci, dorazí k lesní pěšině, která je zároveň státní hranicí. Tady jejich společná cesta končí. Pro vděčné uprchlíky je vysvobozením. Pro policisty jedna z mnoha, kterou v následujících měsících roku 1948 podstoupí.

„Ukázali jsme jim další cestu směrem do západního Německa a se strážmistrem Hrubínem jsme se ihned vraceli zpět na Kvildu. Vzhledem k tomu, že při cestě na státní hranici byly za námi ve sněhu stopy, jel je druhého dne kolega František Nusko společně s Adolfem Práškem na lyžích zahlazovat,“ vypověděl později při výslechu Maršík.

Uprchl do zahraničí a přitom převedl šéfa převaděčů

Strážmistři František Nusko, štíhlý modrooký muž, a pohledný černovlasý Adolf Prášek rovněž sloužili u Sboru národní bezpečnosti na Kvildě. Stanici v rozhodujícím období roku 1948 velel pětatřicetiletý vysoký silný chlap, štábní strážmistr Josef Červenka. Jména všech pěti příslušníků z kvildské služebny tedy nyní zazněla. A všichni, jak už pozorný čtenář pochopil, byli do převaděčské sítě zapojeni. Až na výjimky nedopadnou dobře. O čtrnáct měsíců později, v květnu 1949, většinu z nich dopadne komunistická Státní bezpečnost. Šstržm. Josefa Červenku odsoudí k patnácti letům těžkého žaláře. Stržm. František Nusko a šstržm. Václav Hrubín, rodák z Hořelic u Kladna, vyfasují 10 let. 

Pětadvacetiletý národní socialista, původně vyučený bednář, Adolf Prášek bude mít větší štěstí a projeví i předvídavost. Někdy na přelomu roku 1948 a 1949 bude od SNB vyhozen jako „politicky nespolehlivý“. Což jednoduše znamená, že se komunistům ve vedení sboru nehodil. Posléze pracoval jako řidič v garážích Československých státních drah v Karlových Varech, koncem března 1949 uprchl do ciziny. Současně převedl přes hranice i jednu z hlavních postav (vedle poručíka Josefa Rajmona a praporčíka Františka Hurta z vimperské služebny) šumavské převaděčské sítě Františka Turka, na sklonku války velitele čety partyzánské organizace Šumava II. a naposledy správce vimperské spořitelny, který měl dobré kontakty do československého vnitrozemí i v Německu a přechody uprchlíků organizoval. Do Bavorska uprchl, protože mu bezprostředně hrozilo zatčení. Posléze se stal takzvaným agentem chodcem americké zpravodajské služby CIC a do republiky se ilegálně opakovaně vracel.