Berta puberta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Kopecká

Berta puberta – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno
všem úžasným sestrám!

Jaké to je, když má člověk starší sestru

I.
Berta je příšera!

Jmenuji se Apolenka a mám tu nejvíc nejděsnější sestru na světě. Její velectěné jméno je Albertýna, a přestože jí celý život říkáme Berto, Bertičko nebo Ber (tak jí totiž říkám já), najednou si vymyslela, abychom jí říkali Týno, protože Berta je prý jméno leda pro psa. To je tak otřesné! A ještě otřesnější je to, co si udělala se svými dlouhými vlnitými vlasy. Ostříhala je nakrátko! Končí jí hned pod ušima, a ke vší té hrůze si jich půlku obarvila na růžovo! Zabrala tím na dvě hodiny koupelnu a já musela jít čůrat ven za strom, kde mě viděla naše děsně protivná sousedka.

„Fúj! Říkáš, že Berta je jméno pro psa, a přitom si barvíš srst jako ňákej pudl!“ křenila jsem se na ni a utíkala jsem to říct mámě. „Mami, mami, naše Ber má barevnej kožich!“

„Ty malá zmije!“ křičela na mě Berta a utíkala za mnou, aby mi zase beztak něco provedla. Naštěstí jsem doběhla k mámě včas a pohotově se za ni schovala.

„Počkej, špunte, až nebudeš v úkrytu,“ zasyčela ségra a šla si po svých. A máma? Ta jí na to šílené dílo na hlavě vůbec nic neřekla!

Mamka tvrdí, že jednou budu taky tak děsná jako Berta, ale to rozhodně nebudu! Moje ségra má totiž pubertu. To znamená, že je věčně otrávená, v jednom kuse se mračí, jako by jí svítilo do očí slunko, anebo se s někým hádá a při tom dupe do schodů. Ještě nedávno jsme byly skvělá dvojka, ale teď mi říká špunte, přestože je mi už sedm, a přestala si se mnou hrát. Jsem na světě dočista sama!

Berta mi nerozumí a já nerozumím jí. Nechápu, proč musí mít pubertu zrovna moje ségra. Je to horší než mít neštovice. Ty mi mamka mohla aspoň namazat, aby tolik nesvědily. Jenže krém na protivnost zatím bohužel nikdo nevymyslel. Což je škoda, věnovala bych ho i naší sousedce.

Taková náladová koza, jako je Berta, já nikdy nebudu! Slíbila jsem mámě a tátovi, že já tu strašnou pubertu nikdy nechytím! Máma s tátou se tomu smějí a snaží se mě přemluvit, že dospívání k životu patří. Prý to není lehké období pro Bertu ani pro její okolí a musíme být všichni trpěliví. Tsss! Kdo to má vydržet? Já mám taky jen jedny nervy!

„Berta s tebou měla vždy spoustu trpělivosti, Apolenko. Pokaždé si na tebe udělala čas. Tak teď jí můžeš její trpělivost oplatit,“ povídá máma a myslí si, jak je to jednoduché. Jenže já byla tehdy mrně a jí je třináct. Měla by mít víc rozumu než malé dítě!

Příští týden začínají jarní prázdniny. Jsem ráda, že jsou v březnu, protože březen je můj oblíbený měsíc. Jenže Berta to opět musela zkazit a ztropila nepříjemnou hádku. Všichni chtěli jet na prázdniny na chatu, jen Berta protestovala, že na žádnou chatu nepojede, protože tam prý „chcíp pes“. Tím myslí, že se tam nic zajímavého neděje. Já ji prostě nechápu. Je tak nespravedlivá. Jak to může vůbec říct? Na naší chatě je ta nejvíc megaboží zábava! Ale mamka s taťkou tuhle bitvu naštěstí vyhráli, a ačkoliv Berta prohlásila, že ji budou mít na svědomí, protože stoprocentně umře nudou, začali jsme balit.

Berta má svůj vlastní pokoj. Kdo chce vstoupit, musí zaklepat a počkat, než ho milostivá pozve dál. To je další věc, která mě pěkně štve. Když jsem si chtěla na prázdniny zabalit něco na čtení, zjistila jsem, že už jsem všechny knížky ze své knihovny přečetla. Zaťukala jsem proto u Berty, jestli by mi půjčila nějakou svoji knihu. Jenže ona nechtěla.

„Ty jsou moje!“ řekla, vystrčila mě z pokoje a zabouchla dveře tak prudce, že mi závan větru odfoukl ofinu z čela.

„Knížky jsou všech lidí!“ zakřičela jsem na ni přes zavřené dveře. „A já jsem tvoje rodina! Rodina si přece pomáhá!“

Přes skleněnou tabulku ve dveřích jsem poznala, že Berta rázuje za mnou. Otevřela, vystrčila tu svou rozčepýřenou barevnou hlavu a křikla: „Jdi si číst svoje pohádky pro špunty! Rodina nerodina, já mám vlastní život!“ A opět třískla dveřmi.

Jedno musím uznat. Kdyby se pořádaly závody v třískání dveřmi, Berta by stoprocentně vyhrála.

Mamka tvrdí, že z každé situace si musíme vzít to pozitivní. Takže když se nám zdá, že se děje něco hrozného a příšerného, můžeme si v tom najít i to hezké. Jenže kromě toho, že má Berta senzační švih pravačkou, nedokážu najít nic, co by mi zlepšilo špatnou náladu.

Vrátila jsem se k sobě do pokojíčku, kde na mě čekal náš pes, Pan Miagi. Je to velšský corgi, kterého má i sama britská královna Alžběta. Jeho srst je světlá s rezavými flíčky, takže vypadá skoro jako liška, jen o hodně tlustší. Má krátké nožky a velké uši mu trčí vzhůru. Nesmí jíst psí konzervy, protože po nich vypouští mraky pšouků, a taky mu nemůžeme kupovat psí pamlsky ve tvaru kosti, protože je na zahradě zahrabává do záhonu s mamčinými azalkami. A ta potom samozřejmě šílí a slibuje Panu Miagimu, že mu postaví chlívek jako pro ovci. Všichni si myslí, že má Pan Miagi divné jméno, ale nám se líbí. Táta ho pojmenoval podle mistra karate z jeho oblíbeného filmu z dětství.

Pan Miagi ležel zachumlaný v dece na mojí posteli. Jakmile mě uviděl ve dveřích, zvedl hlavu a zívl. V jeho hnízdečku, které si vždycky důkladně vytvaruje hrabáním a podupáváním, bylo příjemně teplo. Přitulila jsem se k němu, a jen co pochopil, že nikam neodejdu, položil si hlavu na moje nohy a usnul. Hladila jsem jeho hebkou, teplou srst a přemýšlela, jaké to asi letos na chatě bude. S takovou věčně nabručenou ségrou…

II.
Vila Augusta

Naše chata není tak úplně naše. Je dědečkova. Před dědečkem patřila prababičce, předtím praprababičce a ještě předtím prapraprababičce Augustě, která ji nechala postavit před sto lety. Proto se jmenuje Vila Augusta, což má také napsáno nad hlavním vchodem.

Babička s dědou na chatu moc nejezdí. Říkají, že jsou staří a mají hodně práce okolo svého velkého domu, a navíc, babička teď s dědou nemluví, protože prý zapomněl na výročí jejich stříbrné svatby, takže by beztak na cestování neměli náladu.

My máme sice také domek se zahrádkou, ale na chatu jezdíme často. Je to totiž úplně něco jiného než bydlení v našem domě. Tak třeba: Voda tam neteče z kohoutku v kuchyni, ale musí se napumpovat z rezavé studny na zahradě, není tam splachovací záchod, takže chodíme do kadibudky a vodu na koupání ohřívá máma ve velkém hrnci na kamnech. A taky má chata boží název! Jako v nějakém nóbl příběhu o paničkách, které si dávají čaj o páté a k němu přikusují maličkaté sušenky, kterým neříkají sušenky, ale keksy.

Vila Augusta se nachází v podhorské oblasti, kde je čistý a zdravý vzduch, který léčí. Pokaždé když má někdo z nás rýmu, vrací se domů úplně uzdravený.

Dům ze všech stran objímá rozlehlá zahrada. Je strašidelná a zarostlá, a jakmile se setmí, je plná neznámých zvuků. Během léta se tam dají pozorovat svatojánské mušky, světlušky. V mojí nejoblíbenější knížce s názvem Brouci nebručí píšou, že světýlko na zadečku broučkům slouží k lákání potravy nebo k hledání partnera. V případě, že se za tmy vyplížíme na zadní zahradu, můžeme světlušky pozorovat. Samičky světélkují v trávě a samečci ve vzduchu. Každý druh jiným způsobem, takže se i v té černočerné husté tmě poznají. Představuju si to jako blikání baterkou namířenou světlem do okna mé kamarádky Pepičky, která bydlí naproti nám. Taky vždycky jedna druhou blikáme naší speciálně vymyšlenou světelnou řečí. Blik blik znamená ahoj, a jestli jedna z nás třikrát blikne a jednou zasvítí, druhá ví, že přišla máma a nakázala odložit baterku a jít spát.

Na pozemku okolo Vily Augusty stojí staré polorozpadlé chlévy, kam se teď místo zvířat ukládá zahradní nářadí, a dřevěná kůlna, kde je složeno dříví na topení. I dům se nepatrně rozpadá. Ze zdí opadává omítka a odkrývá staré cihly, zelený lak na okenních rámech se olupuje, škvírami se prodírá vítr a honí se domem jako ztřeštění duchové. V dřevěném obložení pod střechou je veliká díra, kterou do něj vyklovaly sovy. Bydlí tam od pradávna a to je na Vile Augustě skvělé. Kolem domu i na venkovních okenních parapetech nacházíme soví vývržky. Když jsem ten vývržek našla poprvé, myslela jsem si, že je to mrtvá myš. Hlasitě jsem zaječela a utíkala se schovat za mámu. Ta mi vysvětlila, že to není žádný hlodavec, ale obsah sovího žaludku.

Všechno, co sova nedokáže strávit, vyvrhne. Sova je dravec a loví myši, které spořádá úplně v celku se srstí a kostmi. Někdy si smlsne i na vrabci. Jenže její žaludek si neumí se srstí, s peřím ani s kostmi poradit, a proto se jich zbaví. Dokonce je možné podle obsahu sovího vývržku zjistit, o jaký druh sovy se jedná! Škoda, že jsme v naší vile ještě nikdy sovu naživo neviděli.

Jako každé jaro, i tentokrát jsme se museli po našem příjezdu prodrat do domu překážkami v podobě pavučin. Mně přijde pavoučí řemeslo nesmírně zajímavé, ale Berta remcá a ošívá se, jak jsou pavučiny hnusné, a zase nadává. Stojí na cihlových schůdcích vedoucích na verandu, batoh jí visí na jednom rameni a čeká, až táta omete lepkavé pavoučí sítě smetákem. Teprve potom dupe do našeho pokoje chodbou, která je cítit vlhkou omítkou.

Vydám se pomalu za ní, rozhlížím se a počítám pavouky, kteří si lebedí v rozích. Slyším, jak sebou Berta žuchla na postel a hlasitě vzdychla. Mamka vysvobodila Pana Miagiho z auta a ten zběsile čenichá, aby zjistil, co je nového, a hned nato si každý kousek zahrady podepíše. Čůrá na všechny keříčky a kameny, jako by říkal: To je moje! To je taky moje! A tohle je na tuty moje!

Vila Augusta je docela veliká. Má prosklenou verandu, což je takový malý domeček přilepený k velkému zděnému domu. Za slunečného dne je tu teplo i v zimě. Rády tu s maminkou popíjíme čaj z divizny, kterou přes léto sbíráme na zahradě a sušíme na starých novinách. Je tu i malé okénko, skrze něž se dá vylézt ven nebo naopak vlézt ze zahrady dovnitř.