Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Elizabeth Hoyt: Pán temnot

Vydání první

Copyright © 2013 by Nancy M. Finney

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,

New York, New York, USA.

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and VictoriaMiller16. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2522. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lord of Darkness

Český překlad © 2022 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1853-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1854-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Elizabeth Hoyt

Pán temnot

Mé nejstarší, milované Emmě.

Jsem na tebe tak hrdá.

1. kapitola

Slyšeli jste někdy o Hellequinovi?

z Legendy o Hellequinovi

LONDÝN, ANGLIE

BŘEZEN 1740

Když Godric St. John viděl poprvé po dvou letech od sňatku svou manželku, mířila mu pistolí na hlavu. Lady Margaret stála té noci ve špinavé uličce ve čtvrti St. Giles vedle svého kočáru a zpod sametové kapuce pláště se jí draly vlnité, tmavé kučery. Ramena měla vzpřímená, oběma rukama pevně svírala pistoli a v hezkých očích jí svítilo vražedné světlo. Na nepatrný okamžik zadržel Godric obdivem dech.

V příštím okamžiku natáhla lady Margaret kohoutek.

BUM!

Rána to byla ohlušující, ale naštěstí ne smrtelná, jelikož jeho manželka byla zřejmě prachšpatná střelkyně. To však Godrika příliš neuklidnilo, protože lady Margaret okamžitě vytáhla z kočáru druhou pistoli.

Dokonce i ti nejhorší střelci mohou mít občas štěstí.

Godric však neměl čas, aby mohl meditovat o podivnostech své ženy, která ho chce zavraždit. Měl příliš mnoho práce, aby zachránil její nevděčnou kůži před půltuctem lupičů, kteří v nejnebezpečnější čtvrti Londýna zastavili její kočár.

Godric se vyhnul ohromné pěsti, která mu měla dopadnout na hlavu, a kopl toho lumpa do břicha. Muž zafuněl, ale nesložil se, nejspíš proto, že byl velký jako tažný kůň. Místo toho ho začal obcházet z jedné strany, zatímco jeho druhové se ho snažili obejít z druhé.

Godric přivřel oči a vytáhl oba meče. Dlouhý držel v pravici a krátký měl pro boj zblízka v levici a…

No nazdar! Lady Margaret na něj vypálila z druhé pistole.

Výstřel zarachotil nocí a odrazil se v úzké uličce ozvěnou od zdí rozpadajících se budov. Godric ucítil škubnutí, jak olověná kulka prošla vlnou jeho kapuce.

Lady Margaret zaklela s udivující znalostí hrubých slov.

Lapka, který stál Godrikovi nejblíž, se zasmál a vycenil zuby barvy týden staré moče. „Nemá tě moc ve voblibě, co?“

To nebyla tak úplně pravda. Lady Margaret se snažila zabít Ducha ze St. Giles. Bohužel nemohla tušit, že ten Duch je náhodou její manžel. Černá kožená maska na tváři dobře skrývala jeho totožnost.

Zdálo se, jako by na okamžik celé St. Giles zadrželo dech. Šestý lapka stál bez hnutí. Obě jeho pistole mířily na Margaretina kočího a dva lokaje. Z nitra kočáru se tiše a naléhavě ozval ženský hlas, který se bezpochyby snažil vlákat lady Margaret zpět do bezpečí. Ta se mračila na místě, kde stála vedle kočáru, a bylo jí zjevně lhostejné, že může být zavražděna – nebo něco ještě horšího –, pokud se Godrikovi nepodaří zachránit ji před lupiči. Vysoko nad hlavou na ně nezúčastněně shlížel bledý měsíc a osvětloval rozpadající se cihlové budovy, rozbité dláždění pod nohama i jednoduchou dřevěnou desku, jež označovala svíčkařství a unaveně vrzala ve větru.

Godric skočil ke stále ještě se ušklíbajícímu lapkovi.

Lady Margaret mohla být dost pošetilá, když se ocitla tady, a ten lapka mohl pouze následovat instinkty každého divokého predátora, vrhajícího se na lehkomyslnou oběť, která mu vstoupila do cesty, ale na tom nezáleželo. Godric byl Duchem ze St. Giles, ochráncem slabých, dravcem, který by se měl bát sám sebe, pánem St. Giles i noci, a zatraceně také manželem lady Margaret.

Takže Godric prudce bodl a spodním švihem napíchl lapku, ještě než se přestal usmívat. Muž zabručel a začal padat, zatímco Godric vrazil loktem do dalšího lapky, který se objevil za ním. S křupnutím mu zlomil nos.

Godric si uvolnil meč, přičemž začala stříkat krev, otočil se a sekl dalšího lupiče. Meč mu otevřel dlouhou ránu napříč přes tvář. Lapka vrávoral dozadu s oběma rukama na obličeji.

Zbývající dva útočníci zaváhali, což je v pouličním boji takřka pokaždé osudné.

Godric zaútočil. Švihl mečem v pravé ruce směrem k jednomu lupiči. Netrefil se, ale hned poté bodl krátkým mečem v levačce pátého muže hluboko do stehna. Ten vykřikl. Oba lupiči zacouvali a obrátili se na útěk.

Godric se narovnal. Hruď se mu prudce zdvíhala, jak se snažil chytit dech. Rozhlédl se kolem. Jediný lupič, který ještě stál, byl ten, který držel pistole.

Kočí – silnější muž středního věku s tvrdou, červenou tváří – přimhouřil oči, načež vytáhl zpod kozlíku svou pistoli.

Poslední lapka se otočil a beze slova utekl.

„Zastřel ho,“ vykřikla lady Margaret. Hlas se jí třásl, ale Godric měl pocit, že spíš vzteky než strachy.

„Mylady?“ Kočí hleděl zmateně, protože lapkové už byli dávno z dohledu.

Ale Godric věděl velice dobře, že mu nenařizuje zabít lapku. Najednou se v něm probudilo cosi, co už celá léta považoval za mrtvé.

Rozšířily se mu nozdry, když překročil tělo muže, jehož kvůli ní zabil. „Není třeba mi děkovat.“

Mluvil šeptem, aby změnil hlas. I tak se zdálo, že Margaret nemá problém ho slyšet.

Ta krvelačná ženská zaťala zuby a zasyčela: „To jsem neměla v úmyslu.“

„Ne?“ Naklonil hlavu a zasmušile se usmál. „Nedostanu ani polibek pro štěstí?“

Sjela mu očima k ústům, které jeho poloviční maska nekryla, a znechuceně zkřivila horní ret. „To bych radši políbila zmiji.“

Ach, jak milé. Usmál se ještě víc. „Máte ze mě strach, drahoušku?“

Fascinovaně sledoval, jak otevřela ústa bezpochyby proto, aby mu popálila kůži ohnivým odseknutím, ale byla přerušena, než mohla promluvit.

„Děkujeme vám!“ zavolal ženský hlas z kočáru.

Lady Margaret se zamračila a otočila. Zjevně byla dost blízko dvířek kočáru, že viděla na mluvčí, sedící ve tmě. „Neděkuj mu! Je to vrah!“

„Ale nás nezavraždil,“ podotkla žena v kočáře. „Kromě toho už je moc pozdě. Poděkovala jsem mu za nás obě, tak si naskoč do kočáru, ať se dostaneme z tohoto hrozného místa, než si to rozmyslí.“

Lady Margaret stiskla čelisti, až mu to připomnělo malou holčičku, která přišla o bonbonek.

„Má pravdu, víte,“ zašeptal jí. „Věřte tomu nebo ne, ale je známé, že právě tady lapkové přepadají bohaté snoby.“

„Megs!“ zasyčela žena v kočáru.

Pohled lady Margaret by dokázal zapálit dřevo. „Já si vás zase najdu, a až se tak stane, tak vás hodlám zabít.“

Mluvila se vzdorně vystrčenou bradičkou a myslela to naprosto vážně.

Posměšně smekl velký klobouk a uklonil se jí. „Těším se na to, jak umřu ve vašem náručí, drahoušku.“

Přivřela vztekle oči při tom dvojsmyslném rozloučení, ale její společnice ji naléhavě nutila nastoupit. Lady Margaret na něj vrhla poslední pohrdavý pohled, než nastoupila do kočáru.

Kočí zakřičel na koně a kočár se rozjel.

Godric St. John si uvědomil dvě věci: jeho manželka už zjevně překonala období nejhoršího smutku – a on by se měl co nejrychleji vrátit domů, než tam dojede její kočár. Na okamžik se zastavil a pohlédl na tělo muže, jehož zabil. Tmavá krev stékala kroutícím se čúrkem do stoky uprostřed ulice. Mužovy oči hleděly skelně do lhostejného nebe. Godric pátral v nitru po nějaké emoci… ale nenacházel tam jako obvykle nic.

Nic.

Vmžiku se otočil a rozběhl se úzkou uličkou odtud. Až když se začal znovu hýbat, všiml si, že ho bolí pravé rameno. Buď si tam něco pochroumal při té potyčce, nebo se jednomu lapkovi podařilo ho zranit. Na tom nezáleželo. Saint House ležel u řeky, nebylo to odtud nijak daleko, ale po střechách se tam dostane rychleji.

Už se vytáhl na střechu kůlny, když to uslyšel: pronikavý dětský křik, přicházející zpoza rohu před ním.

Zatraceně. Na to teď nemá čas. Godric seskočil do uličky a vytáhl oba meče.

Další vyděšený výkřik.

Vyrazil za roh.

Stály tam dvě dívky zodpovědné za všechen ten hluk. Jedné nebylo víc než pět. Třásla se uprostřed páchnoucí uličky a ječela zplna hrdla. Nic jiného nemohla dělat, protože druhé děvče už chytili. To bylo o něco starší a zápasilo se zoufalou zuřivostí krysy zahnané do kouta, avšak marně.

Muž, který ji držel, byl třikrát větší, a právě jí dal pořádný pohlavek.

Starší dívka se sesunula k zemi, zatímco mladší běžela k jejímu nehybnému tělu.

Muž se natáhl k děvčatům.

„Hej!“ zavrčel Godric.

Muž vzhlédl. „Co…“

Godric ho složil pravým hákem zasazeným do spánku.

Poté položil meč na mužovo obnažené hrdlo a sklonil se, aby zašeptal: „Není to moc příjemné, když jsi na straně oběti, což?“

Lump se zamračil a třel si hlavu v místě, kam dostal ránu. „Tak podívej. Mám právo dělat si se svejma vlastníma holkama, co chci.“

„My nejsme jeho holky!“

Godric koutkem oka zahlédl, že si starší děvče sedá.

„Von není náš fotr!“

Z koutku úst jí tekla krev, takže Godric zavrčel.

„Běžte domů,“ vyzval dívky tichým hlasem. „Já si to s tím lumpem vyřídím.“

„My nemáme žádnej domov,“ zakníkala mladší dívka.

Sotva ta slova vypustila z úst, starší děvče do ní šťouchlo a zasyčelo: „Sklapni!“

Godric byl unavený a zpráva, že děti nemají domov, ho vyvedla z míry. Právě na to myslel, když mu lotr, ležící na zemi, podrazil nohy.

Godric padl na dláždění a převalil se. Vyskočil na nohy, ale jeho protivník už mizel za rohem na vzdálenějším konci uličky.

Povzdychl si a škubl sebou, když se vzpřímil. Přistál na poraněném rameni, což nebylo nic příjemného.

Pohlédl na děvčata. „Tak bude nejlepší, když půjdete se mnou.“

Mladší dívka se poslušně začala zvedat, ale starší ji stáhla zpátky. „Nebuď hlupák, Moll. I tenhle chlap klidně může bejt únosce děvčat jako ten druhej.“

Godric zvedl obočí při slovech únosce děvčat. Už delší dobu je neslyšel. Potřásl hlavou. Zrovna teď neměl čas se tím zabývat. Lady Margaret už brzy dojede k němu domů, a pokud tam nebude, mohly by následovat nepříjemné otázky.

„Pojďte,“ pravil a natáhl ruku k děvčatům. „Já nejsem žádný únosce děvčat a vím o pěkném, teplém místě, kde můžete strávit noc.“ I mnoho dalších nocí.

Myslel si, že mluví dost jemně, ale starší dívka vzdorovitě svraštila obličej. „My s váma nejdeme.“

Godric se příjemně usmál – než se sklonil a hodil si jedno děvče přes rameno a druhé pod paži. „Ale ano, jdete.“

Nebylo to však zas tak jednoduché. Starší děvče klelo velice šokujícím způsobem na tak malou dívku a mladší se rozbrečelo. Obě s ním zápasily jako divoké kočky.

Po pěti minutách se dostal na dohled Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti a tehdy je obě málem pustil.

„Au!“ Spolkl silnější slova a pevněji sevřel starší dívku, která ho málem připravila o mužnost.

Godric zachmuřeně dopajdal k zadním dveřím sirotčince a kopal do nich tak dlouho, dokud se v okně kuchyně neobjevilo světlo.

Dveře se prudce otevřely a objevil se v nich vysoký muž ve zmačkané košili a kalhotách. Ředitel sirotčince Winter Makepeace zvedl významně obočí při pohledu na Ducha ze St. Giles, držícího na jeho prahu dvě kopající, plačící děvčata.

Godric neměl čas na vysvětlování.

„Tady je máš.“ Bez ceremonií hodil děti na kachlíčkovou podlahu kuchyně a pohlédl na zmateného ředitele. „Doporučuju držet je pevně – jsou kluzčí než hladcí úhoři.“

S tím zabouchl dveře a rozběhl se do svého sídla.

Lady Margaret St. Johnová se začala třást, jakmile jejich kočár opustil čtvrť St. Giles. Duch byl tak vysoký a tak smrtelně nebezpečný ve svém konání. Když k ní přistoupil, ve velkých rukou v kožených rukavicích svíral zkrvavené meče a oči se mu pod groteskní maskou blýskaly, měla co dělat, aby nevyjekla.

Megs se zhluboka nadechla a snažila se uklidnit krev prudce pulzující jí v žilách. Dva roky strávila tím, že se užírala nenávistí k tomu muži, ale dokud se s ním konečně nestřetla, nikdy neočekávala, že se bude cítit tak… tak…

Tak živě.

Pohlédla na těžké pistole v klíně a poté na svou drahou přítelkyni a švagrovou Sarah St. Johnovou. „Omlouvám se. Byl to…“

„Praštěný nápad?“ Sarah zvedla jedno světle hnědé obočí. Její rovné vlasy měly mnoho odstínů od myší hnědi až k nejsvětlejší barvě zlata a byly pevně a usedle stažené do uzlu vzadu na hlavě na rozdíl od Megsiných tmavých vlnitých vlasů, které se jí vysmekly ze spon a jehlic už před několika hodinami a nyní jí vlály kolem obličeje jako ramena nějaké mořské příšery.

Megs se zamračila. „Nevím, jestli praštěný je to pravé slovo…“

„Takže spíš popletený?“ dodala břitce Sarah. „Uhozený? Bláznivý? Nesmyslný? Neuvážený?“

„Přestože všechna tvá adjektiva jsou v podstatě správná,“ přerušila Megs škrobeně Sarah, než mohla pokračovat v jejich výčtu – přítelkyně měla velice obsáhlý slovník – „myslím, že neuvážený by mohlo být nejvýstižnější. Omlouvám se, že jsem ohrozila tvůj život.“

„I svůj.“

Megs zamrkala. „Cože?“

Sarah se k ní naklonila, takže se její obličej dostal do světla kočárové lucerny. Sarah měla obvykle něžný vzhled slušně vychované svobodné dámy – kterou v pětadvaceti letech také byla – čemuž protiřečil pouze jistý posměšný ohníček v pozadí jejích něžných hnědých očí, ale právě nyní mohla být klidně bojovnou Amazonkou.

„Svůj život, Megs,“ odvětila Sarah. „Riskovala jsi nejen můj život a životy svých sloužících, ale i svůj život. Proč bylo tak důležité, abychom jeli přes St. Giles v tuto noční dobu?“

Megs odvrátila pohled od drahé přítelkyně. Sarah k ní přijela bydlet do Cheshiru skoro rok poté, co se Megs provdala za Godrika, takže neznala pravý důvod jejich urychleného sňatku.

Megs zavrtěla hlavou a hleděla z okénka kočáru ven. „Omlouvám se. Jenom jsem chtěla vidět…“

Když větu nedokončila, Sarah se neklidně zavrtěla. „Vidět co?“

Kde byl Roger zavražděn. Dokonce i samotná ta myšlenka vyvolala v jejím srdci tupou bolest. Nařídila kočímu Tomovi, aby to vzal přes St. Giles, jelikož doufala, že najde nějakou stopu po Rogerovi, která tam ulpěla. Samozřejmě že tu nic takového nebylo. Byl mrtev už tak dlouho. Ztratila ho tak dávno. Měla však i druhý důvod, proč se chtěla porozhlédnout po St. Giles: chtěla toho také zjistit víc o Rogerově vrahovi – o Duchovi ze St. Giles. A alespoň v tom uspěla. Duch se objevil. Nebyla na to dnes večer zjevně připravená, ale příště už bude.

Příště už ho nenechá odejít.

Příště prostřelí kuli přímo skrz černé srdce Ducha ze St. Giles.

„Megs?“ Tichý hlas její přítelkyně ji vyrušil z vražedných myšlenek.

Megs potřásla hlavou a zářivě – možná až příliš zářivě – se usmála. „To je jedno.“

„Co…?“

„Proboha, to už jsme tady?“ Megs změnila prudce téma hovoru, ale kočár zpomalil, jako by už dojížděly k cíli. Naklonila se dopředu a vyhlédla z okénka. V ulici byla tma. Zamračila se: „Nebo možná že ne.“

Sarah zkřížila ruce na hrudi. „Co vidíš?“

„Jsme v úzké, klikatící se uličce a před námi je vysoký, temný dům. Vypadá velice… ehm…“

„Starobyle?“

Megs pohlédla na svou společnici. „Ano.“

Sarah jednou přikývla. „Tak to je Saint House. Je starý jako písek na poušti, to jsi nevěděla? Ty jsi neviděla Saint House, když sis bratra brala?“

„Ne.“ Megs předstírala, že je zabraná do prohlížení domu v matném světle noci. „Svatební hostina byla v domě mého bratra a po týdnu jsem odjela z Londýna.“ A mezitím byla upoutána na lůžko v matčině domě. Megs vytlačila tu smutnou vzpomínku z mysli. „Jak je Saint House starý?“

„Je středověký, a co se pamatuju, v zimě v něm pořádně táhne.“

„Ach.“

„A také nestojí v nejlepší části Londýna,“ pokračovala vesele Sarah, „ale přímo na břehu řeky. Tak to dopadá, když se tvoje rodina dostala do Anglie s Vilémem Dobyvatelem: vlastníš úctyhodné staré budovy bez jakéhokoli náznaku moderního stylu nebo pohodlí.“

„Ale určitě je dobře známý,“ pravila Megs snažící se být loajální. Koneckonců je nyní také St. Johnová.

„Ach ano,“ přisvědčila suše Sarah. „O tomhlo domu St. Johnů se mluví v historii nejednou. To ti bezpochyby hodně pomůže, když se ti v noci změní nohy v kusy ledu.“

„Jestli je to tak hrozné, proč mě tedy doprovázíš do Londýna?“ zeptala se Megs.

„Abych se podívala na památky a prošla si obchody, samozřejmě,“ pronesla vesele Sarah navzdory pochmurnému popisu Saint Housu. „Nebyla už jsem v Londýně celou věčnost.“

V té chvíli kočár úplně zastavil a Sarah začala shromažďovat košík se šitím a šály. Oliver, mladší z lokajů, které s sebou Margaret přivezla do Londýna, otevřel dvířka kočáru. Na hlavě měl jako součást livreje bílou paruku, ta však nezakryla jeho rezavé obočí.

„Nemyslel jsem si, že to přežijeme,“ zamumlal Oliver, zatímco spouštěl schůdky. „Bylo to s těmi lapky opravdu těsné, pokud vám nevadí, že to říkám, madam.“

„Ty i John jste byli velice stateční,“ pravila Megs, když vystoupila. Venku pohlédla na kočího. „Ty také, Tome.“

Kočí něco zabručel a nakrčil široká ramena. „Vy a slečna St. Johnová jste měly zůstat uvnitř, mylady, kde jste v bezpečí.“

„Ano.“ Megs se otočila k domu a teprve nyní si všimla, že už tam stojí jejich druhý kočár.

Za ní vystoupila ven i Sarah. „Vypadá to, že prateta Elvina přijela před námi.“

„Ano,“ přisvědčila Megs. „Ale proč stojí její kočár pořád ještě venku?“

Jakoby v odpověď se otevřely dve ře druhého kočáru.

„Margaret!“ Polekaný obličej pratety Elviny byl lemovaný šedými kudrlinkami svázanými růžovými stuhami. Mluvila nadměrně hlasitě, až se její hlas odrážel od kamenných budov. Prateta Elvina byla nahluchlá. „Margaret, ten zlotřilý majordom nás nechce pustit dovnitř. Sedíme tu už hroznou dobu a Její Milost už je z toho celá neklidná.“

Toto prohlášení potvrdilo tlumené zaštěknutí nesoucí se z kočáru.

Megs se otočila k manželovu sídlu. Nebylo vidět žádné světlo, které by ukazovalo, že je obydlené, ale zřejmě tam někdo bydlel, když na žádost tety Elviny reagoval majordom. Napochodovala ke dveřím a zvedla velký železný kruh, který sloužil jako klepadlo. Nechala ho dopadnout s prudkým nárazem.

Poté odstoupila a pohlédla nahoru. Budova byla směsí historických slohů. První dvě podlaží byla postavena ze starobylých červených cihel – možná to byl původní dům. Jakýsi pozdější majitel k nim přidal další tři patra ze světlejších, béžových cihel.

Linii střechy přerušovaly tu i onde komíny a štíty, aniž se u nich dal vypátrat jakýkoli plán. Na obou stranách ohraničovala nízká, tmavá křídla domu konec ulice a tvořila tak de facto nádvoří.

„Psala jsi přece Godrikovi, že přijedeme,“ zamumlala Sarah.

Megs si skousla ret. „Ehm…“

Světlo, které se objevilo v úzkém okně vpravo vedle vchodu, ji zachránilo před přiznáním, že jejich příjezd manželovi neoznámila. Nato se se zlověstným skřípotem otevřely dveře.

V nich se objevil sloužící se svěšenými rameny, na hlavě bílou, nepřiléhavou paruku a v ruce jednu svíčku.

Muž se pomalu, chraptivě nadechl. „Pan St. John ne…“

„Ach, děkuju vám,“ prohlásila Megs a vydala se přímo proti majordomovi.

Na okamžik se bála, že neuhne. Rozevřel údivem slzící oči a pohnul se jen natolik, že kolem něj proklouzla. Jakmile byla vevnitř, otočila se a začala si stahovat rukavice. „Jsem lady Margaret St. Johnová, manželka pana St. Johna.“

Majordom se zakabonil. „Manželka…“

„Ano.“ Usmála se na něj a on chvíli jenom valil oči. „A vy jste…?“

Napřímil se a ona si uvědomila, že kvůli svému postoji vypadá starší, než skutečně je. Nemohlo mu být ještě ani čtyřicet. „Moulder, má paní. Majordom.“

„Výborně!“ Megs mu podala rukavice a rozhlédla se po vstupní hale. Nevypadala moc působivě. Zdálo se, že na klenutém stropě sídlí celá kolonie pavouků. Na blízkém stole spatřila svícen. Vzala si od Mouldera jeho svíčku a začala zapalovat všechny svíce v něm. „Takže, Mouldere. Venku v kočáře čeká má drahá prateta – můžete ji oslovovat slečno Howardová – a tady je slečna St. Johnová, nejstarší sestra pana St. Johna… pokud tomu rozumíte.“

Sarah se vesele zašklebila a odložila své rukavice také do rukou zmateného majordoma. „Už jsem nebyla několik let v Londýně. Vy tu musíte být nový.“

Moulder otevřel ústa. „Já…“

„Máme s sebou také tři komorné,“ pokračovala Megs a vrátila majordomovi svíčku. Ten zatím zase sklapl ústa. „Dále čtyři lokaje, mé a tetiny, a dva kočí. Prateta Elvina trvala na vlastním kočáře, ačkoli musím přiznat, že bychom se stejně asi všechny do jednoho kočáru nevešly.“

„To by opravdu nešlo,“ přisvědčila Sarah. „A tvá prateta chrápe.“

Megs pokrčila rameny. „To je fakt.“ Obrátila se zády k majordomovi. „A přirozeně jsme přivezli ještě zahradníka Higginse a Charlieho, co čistí boty, protože je to takový drahoušek a je to Higginsův synovec a má ho moc rád. Ach, a ještě Její Milost, která je v delikátním stavu, a zdá se, že může jíst pouze jemně mletá kuřecí jatýrka a pít bílé víno. Postřehl jste to všechno?“

Moulder vykulil oči. „Ach…“

„Výborně.“ Megs se na něj znovu usmála. „Kde je můj manžel?“

Zdálo se, že k majordomovu zmatku se přidal ještě úlek. „Pan St. John je v knihovně, má paní, ale …“

„Ne, ne!“ Megs zamávala rozhodně rukou. „Nemusíte mě ohlašovat. My se Sarah určitě knihovnu najdeme. Vy se raději postarejte o potřeby mé pratety a dohlédněte, aby sloužící dostali večeři – a taky Její Milost. Cestovali jsme tak dlouho, víte?“

Zvedla svícen a vydala se do schodů.

Sarah stoupala po schodech vedle ní a tiše se smála. „Naštěstí jsi vyrazila správným směrem. Pokud si pamatuju, knihovna je v prvním patře, druhé dveře vlevo.“

„Výborně,“ mumlala Megs. Když už jednou vyšroubovala kuráž do takových otáček, bylo by ostudné, kdyby se musela vrátit dolů. „Určitě se těšíš, až uvidíš bratra, stejně jako já.“

„Přirozeně,“ zašeptala Sarah. „Ale přece jen nebudu tak hloupá, abych ti pokazila první setkání s Godrikem.“

Megs se zastavila na podestě. „Cože?“

„Mně stačí, když se s bratrem setkám zítra ráno.“ Sarah se jemně usmála a náhle už byla tři schody pod ní. „Jdu pomoct pratetě Elvině.“

„Ach, ale…“

Megsin neurčitý protest už se nesl do prázdného vzduchu. Sarah mezitím lehce seběhla ze schodů.

Dobrá. Knihovna. Druhé dveře nalevo.

Megs se zhluboka nadechla a zahnula do temné chodby. Manžela naposled viděla přede dvěma roky, ale pamatovala si ho – z toho mála, co o něm věděla před svatbou – jako docela sympatického gentlemana. Rozhodně nebyl nijak děsivý. Při svatebním obřadu na ni laskavě hleděl svýma hnědýma očima. Megs sebou pochybovačně trhla, zatímco kráčela chodbou. Neměl oči modré? Ať už byly jakékoli, hleděl na ni laskavě.

Takže se přece za dva roky nemohl moc změnit?

Megs vzala za kliku dveří knihovny a rychle otevřela, než si to mohla rozmyslet.

Knihovna ji však poněkud zklamala.

Byla temná a omšelá stejně jako chodba, jediné světlo v místnosti pocházelo od uhlíků skomírajícího ohně v krbu a jediné svíčky postavené u starého čalouněného křesla. Došla po špičkách blíž.

Muž, natažený ve starém křesle, vypadal…

Úplně stejně staře.

Měl na sobě tmavě červený župan, na lemu a loktech prosvítající růžově. Nohy v punčochách a obnošených pantoflích měl zkřížené na stoličce tak blízko ohně, že látka nejblíž krbu nesla stopy předchozího očouzení. Hlava mu padala na rameno. Na ní měl nakřivo nasazený zelený turban s pozlaceným střapcem visícím mu přes levé oko. Na čele mu nebezpečně seděly brýle na čtení. Kdyby mu z úst nevycházelo hluboké chrápání, mohla si myslet, že Godric St. John zemřel.

Stářím.

Megs zamrkala a napřímila se. Její manžel přece nemůže být tak starý. Matně se domnívala, že je o něco málo starší než její bratr Griffin, který zařídil jejich sňatek a jemuž bylo třiatřicet let. Ať se však sebevíc snažila vymyslet, kolik let by mu mělo být, nevzpomínala si, že by se někdy mluvilo o jeho skutečném věku.

Sňatek byl nejtemnější hodinou jejího života a naštěstí jí toho z něj v mysli moc neuvízlo.

Megs vylekaně hleděla na spícího muže. Měl uvolněnou čelist a chrápal. Zároveň si však všimla i hustých, černých řas odrážejících se od jeho bledé tváře. Chvíli na něj zírala, jelikož ji ten pohled zvláštně uchvacoval.

Poté rozhodně sevřela rty. Mnozí muži se ženili až později v životě a byli stále schopní manželského styku. Vévoda z Frye se loni stal otcem, přitom už mu bylo určitě přes sedmdesát. Jistě i Godric bude schopný zvládnout manželské povinnosti.

Tou myšlenkou se potěšila. Odkašlala si. Samozřejmě že jemně, protože to byl hlavní důvod, proč se vydala na dlouhou cestu do Londýna, a nehodilo by se, aby manžela ranila mrtvice dřív, než splní svou povinnost.

Tím samozřejmě myslela, že s ním chce otěhotnět.

Godric St. John protáhl jedno chrápnutí v odfrknutí a předstíral probuzení. Otevřel oči a zjistil, že manželka na něj hledí se zakaboněným čelem. Na svatbě byla zničená a lhostejná, vůbec se mu nepodívala do očí, dokonce ani tehdy, když mu slibovala, že budou spolu, dokud je smrt nerozdělí. Jenom několik hodin po obřadu se jí na svatební hostině udělalo zle a byla odvezena, aby se o ni postarala matka a sestra. Příští den mu přišel dopis, v němž byl informován, že potratila dítě, kvůli němuž byla nutná celá ta spěšná svatba.

Neradostná ironie.

Nyní si ho prohlížela se smělou, upřímnou zvědavostí, až ho to nutilo, aby se přesvědčil, že má župan stále pevně uvázaný kolem těla.

„Co je?“ Godric sebou trhl, jako by ho její přítomnost překvapila.

Rychle nasadila široký, bezelstný úsměv, který jako by hlasitě říkal: Jsem tu, protože mám něco za lubem! „Ach, ahoj!“

Ahoj? Po dvouleté nepřítomnosti? Ahoj?

„Ach… to je Margaret, že?“ Godric potlačil úšklebek. I když jemu se nevedlo o moc lépe.

„Ano!“ Rozzářila se na něj, jako by byl senilní stařec, kterému najednou svitlo. „Přijela jsem tě navštívit.“

„Skutečně?“ Trochu se na křesle narovnal. „To je… trochu nečekané.“

Jeho tón byl možná až příliš suchý.

Vrhla na něj nervózní pohled a začala bezcílně přecházet po knihovně. „Ano, a přivezla jsem tvou sestru Sarah.“ Nadechla se a prohlížela si středověký lept nad krbem. Nemohla mu přece hned nadnést hlavní důvod, proč je tady v tomto ztemnělém pokoji. „Ach, samozřejmě víš, že je tvoje sestra. Moc se těší na nákupy a prohlídku města, na návštěvu divadla, možná i opery, nebo dokonce zábavní zahrady a… a…“

Zvedla starobylou, v kůži vázanou knihu Van Oostenových komentářů ke Catullovi a nepřítomně s ní mávala. „A…“

„A možná na další nákupy?“ doplnil ji Godric se zvednutým obočím. „Možná už jsem Sarah dávno neviděl, ale pamatuju si, jak ráda nakupovala.“

„Přesně tak.“ Vypadala poněkud zaraženě, zatímco projížděla prsty lámající se stránky knihy.

„A ty?“

„Co?“

„Proč ty jsi přijela do Londýna?“ vyzvídal.

Van Oosten v jejích rukou se rozletěl.

„Ach!“ Klesla na kolena a kvapně začala sbírat křehké listy. „Ach, moc se omlouvám!“

Godric potlačil povzdech a pozoroval ji.

Polovina stránek se rozpadla znovu tak rychle, jak je skládala na sebe. Tento speciální svazek ho stál pět guineí u Warwicka a synů a byl, pokud věděl, poslední svého druhu.

„To je dobré. Ta kniha stejně potřebovala nově převázat.“

„Opravdu?“ Pohlédla podezřívavě na stránky, jež držela v rukou, než je jemně položila se zbytkem knihy do jeho klína. „To se mi ulevilo.“

Tvář měla obrácenou k němu, hnědé oči široce rozevřené a v nich jakousi prosbu. Nějak zapomněla odtáhnout ruce pryč. Ležely zcela uvolněně na zbytcích knihy v jeho klíně, avšak to, jak před ním klečela, ho připravilo o dech. Hruď mu sevřel zvláštní něžný pocit, zatímco jeho slabiny zasáhlo něco jiného – zcela drsného a zemitého. Proboha. Tohle je nepřípustné.

Odkašlal si. „Margaret?“

Pomalu a téměř svůdně zamrkala. Hlupáku. Musí být ospalá. Proto její víčka vypadají, že jsou tak těžká a mdlá. Bylo vůbec možné svůdně zamrkat?

„Ano?“

„Jak dlouho máš v plánu zůstat v Londýně?“

„Ach…“ Sklonila hlavu a probírala se rozbitou knihou. Nejspíš chtěla srovnat papíry na jednu hromádku, avšak podařilo se jí je jenom ještě víc zmačkat. „Víš, mám tady toho tolik na práci. A mám tu… několik drahých, opravdu drahých přítelkyň, které chci navštívit…“

„Margaret…“

Vyskočila na nohy, i když stále ještě držela odtržené zadní desky Van Oostenovy knihy. „Prostě nesmím na žádnou zapomenout.“ A zahleděla se se zářivým úsměvem někam nad jeho pravé rameno.

„Margaret.“

Široce zívla. „Prosím, odpusť mi to. Obávám se, že mě ta cesta dost unavila. Ach, Danielsová…,“ otočila se s ulehčením k malé komorné, která se objevila ve dveřích, „… je už můj pokoj připravený?“

Komorná učinila pukrle a přitom se zájmem prolétla zrakem po knihovně. „Ano, má paní. Alespoň tak připravený, jak to dnes v noci lze. Neuvěříte, kde všude jsme našli pavučiny, a…“

„Ano, dobře, určitě to bude v pořádku.“ Lady Margaret se otočila a kývla na něj. „Dobrou noc, ehm… manželi. Uvidíme se ráno, ano?“

Vyšla z knihovny a zadní desky ubohého Van Oostena si odnesla s sebou.

Komorná šla za ní a zavřela dveře.

Godric hleděl na dveře z masivního dubu. Zdálo se mu, že knihovna je bez její zářivé, hovorné přítomnosti najednou prázdná a podobná hrobce. Podivné. Předtím ji vždy pokládal za přívětivé místo.

Godric popuzeně potřásl hlavou. Co má v úmyslu? Proč vůbec přijela do Londýna?

Jejich manželství bylo čistě konvenční – alespoň z její strany. Potřebovala jméno pro miminko, které se jí mělo narodit. Bylo to manželství, které si na něm vynutil vydíráním ten lump, její bratr Griffin, protože Godric nebyl otcem jejího dítěte. Před svatbou vlastně s lady Margaret nikdy nepromluvil ani slovo. Když se poté stáhla do jeho nevyužívaného venkovského sídla, zařídil si svůj život – takový, jaký byl – v Londýně.

První rok mezi nimi neprobíhala vůbec žádná komunikace kromě zpráv z druhé ruky od jeho nevlastní matky a sester. Poté najednou z ničeho nic přišel dopis od samotné lady Margaret s dotazem, jestli by mu nevadilo, kdyby ořezala přerostlé víno na zahradě. Jaké přerostlé víno? Nenavštívil Laurelwood Manor, dům na svém cheshirském panství, od prvních let manželství s milovanou Clarou. Odepsal jí a slušně, avšak stručně jí oznámil, že si může dělat s vínem i s čímkoli ostatním na zahradě, co chce.

Tím to mohlo skončit, ale jeho neznámá manželka pokračovala se psaním dopisů jednou či dvakrát měsíčně po celý poslední rok. Psala dlouhé, neformální dopisy o zahradě, o jeho nejstarší sestře Sarah, která přijela žít s Margaret, o pilné práci s opravami a novým vybavením poněkud zchátralého domu i o malicherných problémech a drbech z blízké vesnice. Nevěděl pořádně, jak odpovědět na takový přísun informací, takže obvykle neodpovídal. Ale jak běžely měsíce, stal se na těch dopisech zvláštně závislý. Když jeden z nich našel vedle ranní kávy, bylo to zvláštně povznášející. A když se dopis o den nebo dva opozdil, byl z toho celý netrpělivý.

Vysvětloval si to tak, že žil už léta sám a osaměle.

Avšak malá radost, kterou mu přinášely dopisy, byla něco úplně jiného, než když do jeho hájemství vtrhla manželka s plnou parádou.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl, fakt ne,“ mumlal Moulder, když vstoupil do knihovny a zavřel za sebou dveře. „Je to, jako kdyby sem vtrhl celý putovní ansámbl, celá ta jejich smečka.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Godric, který mezitím vstal a sundal si župan.

Pod ním měl na sobě stále ještě kostým Harlekýna. Nešlo to jinak. Oba kočáry už stály před domem, když vklouzl zadem dovnitř. Slyšel, jak se Moulder snaží návštěvníky zadržet, zatímco běžel nahoru po tajných schodech, jež vedly z jeho pracovny do knihovny. Saint House byl tak starý, že se v něm nacházela spousta tajných chodeb a skrytých místnůstek – což se velice hodilo k jeho duchovským aktivitám. Doběhl do knihovny, stáhl si boty, hodil meče, pláštěnku a masku pod jednu polici a stačil si pouze nasadit turban na hlavu a zavázat župan, když zaslechl, jak se otevírají dveře.

Stihl to opravdu jen tak tak.

„Mylady a všichni, které přivezla s sebou,“ bručel Moulder a mával oběma rukama, aby předvedl velké množství lidí.

Godric podotkl: „Dámy obvykle cestují s komornými a tak.“

„To není pouhé ‚a tak‘,“ mumlal Moulder a pomáhal Godrikovi svléknout tuniku, kterou nosil jako Duch. Kromě ostatních nespecifikovaných služeb sloužil Moulder také jako Godrikův komorník, pokud to bylo třeba. „Přijel i zahradník a chlapec na čistění bot a podivný funící pes, co patří pratetě lady Margaret.“

Godric sebou škubl a snažil se celou tu větu zpracovat. „Je tu pes, nebo prateta?“

„Oba.“ Moulder natřásl Duchovu tuniku a hledal na ní trhliny a skvrny. Přes tvář mu přelétl veselý výraz, než nevinně vzhlédl ke Godrikovi. „Přesto je to škoda.“

„Co je škoda?“ zeptal se Godric, svlékl si kalhoty od kostýmu a navlékl si noční košili.

„Že se nebudete moct courat po nocích jako dosud, víte?“ poznamenal Moulder a skládal tuniku i kalhoty. Potřásl lítostivě hlavou. „Je to ostuda. Obávám se, že vaše dny v roli Ducha tím končí, když teď přijela vaše paní a bude tu žít s vámi.“

„To by byla nejspíš pravda,“ připustil Godric a sundal si ten hloupý turban a přejel si rukou krátké vlasy, „kdyby sem lady Margaret přijela natrvalo.“

Moulder vypadal pochybovačně. „Přivezla si dost lidí i zavazadel, jako by se tu chystala usadit.“

„To je jedno. Nemám v úmyslu přestat s činností Ducha ze St. Giles, což znamená…,“ Godric došel ke dveřím, „… že má žena a celá její suita odtud příští týden odjede.“

A až bude pryč, slíbil Godric sám sobě, bude se moct vrátit ke své práci, při níž zachraňoval chudáky ze St. Giles, a bude moct zapomenout, že ho lady Margaret vůbec někdy vyrušila z jeho osamělého života.

2. kapitola

Dobře mě poslouchejte: Hellequin je pravou rukou ďábla. Jezdí po světě na velkém černém koni a vyhledává hříšné duše a ty, kteří zemřeli bez rozhřešení. A když je Hellequin najde, odtáhne jejich duše do pekla. Jeho společníky jsou malí impové – nazí, šarlatoví a ohavní. Jmenují se Zoufalství, Smutek a Ztráta. Sám Hellequin je černý jako noc a jeho srdce – tedy to, co z něj zbylo – není nic víc než kus černého uhlí…

z Legendy o Hellequinovi

Druhého dne ráno probudily Godrika ženské hlasy, vycházející z vedlejšího pokoje. Ležel v posteli a chvíli mrkal. Uvažoval o tom, jak je zvláštní slyšet, že se něco děje v této komnatě.

Spal ve starobylé ložnici pána domu a paní domu mívala vedlejší pokoj. Clara však tuto ložnici obývala pouze rok nebo dva po svatbě. Poté už se projevila nemoc, která jí postupně stravovala tělo. Lékaři doporučovali naprostý klid, takže byla přestěhována do starého dětského pokoje o patro výš. Tam trpěla dlouhých devět let, než zemřela.

Godric potřásl hlavou a vyskočil z postele. Bosýma nohama se postavil na chladnou podlahu. Takové morbidní myšlenky mu Claru nevrátí. Kdyby něco takového bylo možné, objevila by se během těch let od její smrti už tisíckrát živá, tančící a bez bolesti.

Rychle se oblékl, vzal si jednoduchý hnědý oblek a šedou paruku a opustil pokoj, zatímco ženské hlasy za dveřmi stále ještě tlachaly. Když si uvědomil, že lady Margaret spala tak blízko něj, lehce se rozechvěl. Nebylo to proto, že by se záměrně vyhýbal všem projevům života, ale bylo jen přirozené, že si odvykl přítomnosti jiných lidí – zvlášť žen – v tomto pochmurném starém domě.

Sešel po schodech do přízemí. Normálně by ukojil hlad v kavárně, kde obvykle vyslechl novinky, protože jídlo v jeho domě bylo poněkud nepředvídatelné. Dnes však napřímil ramena a vstoupil do málo používané jídelny v zadním traktu.

A zjistil, že už ho někdo předstihl.

„Sarah.“

Na první pohled ji dokonce ani nepoznal – tu sebevědomou dámu, oblečenou ve střídmém kostýmu barvy holubičí šedi. Kolik let už uplynulo od chvíle, kdy ji viděl naposled?

Po oslovení se otočila a její klidná tvář se rozzářila radostným úsměvem. Pocítil díky tomu teplo v hrudi, což ho vyvedlo z míry. Nikdy si nebyli moc blízcí – byl o celých dvanáct let starší než ona – a vůbec si neuvědomoval, že by mu tolik chyběla.

Zřejmě ano.

„Godriku!“

Vstala a obešla dlouhý, otlučený stůl, u něhož seděla. Prudce a silně ho objala. Její dotek ho šokoval do hloubi duše. Tak dlouho už žil o samotě.

Odtáhla se od něj, než byl schopen na to reagovat, a prohlížela si ho zneklidňujícíma, vnímavýma hnědýma očima. „Jak se máš?“

„Dobře.“ Pokrčil rameny a odvrátil se od ní. Po téměř třech letech byl zvyklý na soustředěné pohledy a jemné dotazy, zvlášť od žen. Bylo smutné, že se kvůli tomu stále ještě necítil nijak příjemně. „Už jsi jedla?“

„Až doteď jsem tu nic k jídlu neviděla,“ poznamenala suše. „Tvůj sloužící Moulder mi slíbil snídani a potom zmizel. To bylo už skoro před půlhodinou.“

„Aha.“ Přál si, aby mohl zahrát překvapení, ale nebyl si vůbec jistý, jestli se dá v domě najít něco k snědku. „Ehm… možná bychom se mohli přemístit do nějakého hostince nebo…“

V té chvíli strčil Moulder do dveří, aby mohl projít dovnitř s těžkým tácem. „Tak tady to máte.“

Spustil tác zvysoka doprostřed stolu a hrdě ustoupil vzad.

Godric obhlížel, co bylo na tácu. Uprostřed stála konvice s čajem a jedním hrnečkem. Vedle leželo asi půl tuctu připálených topinek, miska s máslem a pět vajíček na talířku. Snad byla vařená.

Godric zvedl na sloužícího tázavě obočí. „Kuchař je, jak předpokládám, indisponovaný.“

Moulder se ušklíbl. „Kuchař odešel. A s ním zmizelo také kolo sýra, stříbrná slánka a polovina talířů. Nezdálo se, že by ho potěšilo, když se včera v noci dozvěděl, že máme tolik hostů.“

„Obávám se, že to je jen dobře, když uvážím, jak hrozně připravoval maso.“

„A taky se stavěl moc přátelsky k vinnému sklepu, jestli odpustíte, že to říkám, pane,“ dodal Moulder. „Jdu se podívat, jestli máme ještě nějaké šálky na čaj.“

„Děkuju, Mouldere.“ Godric počkal, dokud majordom nevyšel z místnosti, a potom se otočil k sestře. „Omlouvám se za ubohost mé tabule.“

Podržel jí židli.

„Nedělej si kvůli tomu starosti,“ řekla Sarah, když si sedla. „Vtrhli jsme k tobě bez jakéhokoli ohlášení.“

Natáhla se pro konvici s čajem.

„Hm,“ zamumlal Godric a sedl si naproti ní. „Uvažoval jsem o tom.“

„Myslela jsem si, že ti Megs předem napsala.“ Sestra se na něj tázavě podívala.

Godric pouze zavrtěl hlavou a vzal si jednu topinku.

„Přemýšlím, proč ti neřekla o našem příjezdu,“ pronesla tiše, zatímco si mazala vlastní topinku. „Plánovaly jsme tu cestu celé týdny. Myslíš, že se bála, že bys ji odmítl?“

Málem se zadusil chlebem. „To bych neudělal. Co tě k té myšlence vedlo?“

Elegantně pokrčila rameny. „Už od svatby žijete odděleně. Ty jí skoro nepíšeš. A když na to přijde, tak ani matce, mně nebo Jane.“

Godric pevně stiskl rty. Měl nevlastní matku i sestry rád, ale nikdy si nebyli příliš blízcí. „My jsme se nebrali z lásky.“

„To je zřejmé.“ Sarah si opatrně ukousla topinky. „Matka má o tebe starost, víš? Stejně jako já.“

Nalil si čaj, aniž odpověděl. Co by asi tak mohl říct? Ach, já jsem v pořádku. Přišel jsem o životní lásku, to přece víš, ale dá se říct, že ta bolest je celkem snesitelná. Mohl předstírat, že je smířený s osudem a že každodenní vstávání není pro něj povinností, ale už ho to unavovalo. Proč se na to vůbec ptají? Copak nevidí, že je tak zničený, že už ho nemůže nic dát dohromady?

„Godriku?“ připomněla se velice jemně.

Uvědoměle zvedl koutky úst vzhůru a podal jí přes stůl hrnek čaje. „Jak se má nevlastní matka a sestry?“

Našpulila rty, jako by ho chtěla ještě chvíli trápit, ale nakonec se místo toho napila. „Máti se má dobře. Je uprostřed příprav na Janin debut. Mají v plánu ubytovat se na podzimní sezonu u matčiny blízké přítelkyně lady Hartfordové.“

„Ach!“ Godrikovi se ulevilo, že nevlastní matka nechce bydlet v Saint Housu. Hned poté ale pocítil vinu: měl si uvědomit, že jeho nejmladší nevlastní sestra je dost stará na to, aby byla uvedena do společnosti. Páni! Pamatoval si Jane jako pihovatou školačku, jež běhala s káčou. „A co Charlotte?“

Sarah zvedla oči v sloup. „Fascinuje všechny mladé muže v Horním Hornsfieldu.“

„A je v Horním Hornsfieldu hodně vhodných mladých mužů?“

„Samozřejmě že ne tolik jako v Dolním Hornsfieldu, ale kromě nového kaplana a synů místního šlechtice tam má pěknou řádku mladých mužů. Ani nevím, jestli si uvědomuje, že kamkoli přijde, všude ji sledují roztoužené mužské oči.“

Při představě, že se malá Charlotte – kterou naposled viděl, jak se s Jane vehementně hádá o kus fíkového koláče – stala místní osudovou ženou, se Godric musel usmát.

V té chvíli se dveře do jídelny otevřely a on vzhlédl.

A pohleděl přímo do očí své manželky, připravené vtrhnout do dveří jako Boadicea do tábora nějakého ubohého, důvěřivého římského generála.

Megs se zastavila na prahu jídelny a zhluboka se nadechla. Godric vypadal nějak jinak než muž, jehož si pamatovala ze včerejší noci. Možná to bylo prostě denním světlem. Nebo to mohlo být tím, že byl slušně oblečený v dobře padnoucím, i když poněkud obnošeném, žaludově hnědém obleku.

Či to třeba způsobil mírný úsměv, který mu utkvěl na tváři. Uhladil mu starostlivé a zasmušilé vrásky na čele i kolem šedých očí a přitáhl pozornost k širokým a plným ústům, lemovaným dvěma hlubokými důlky. Na okamžik se pozdržela zrakem na jeho rtech a uvažovala, jaké by to mohlo být, kdyby spočinuly na jejích…

„Dobré ráno.“ Zdvořile vstal.

Zamrkala a kvapně vzhlédla k jeho očím. Včera v noci se rozhodla – zcela logicky! –, že počká do rána, než začne s plánovaným sváděním. Kdo by mohl očekávat, že skočí přímo do postele v podstatě cizímu manželovi, poté co se dva roky neviděli? Ale teď už bylo ráno, takže…

Dobře. Jde se na to.

Její mlčení způsobilo, že se jeho úsměv úplně vytratil. Přivřel oči, jak marně čekal na její odpověď. Vypadal opravdu hrozivě.

Miminko.

Megs napřímila ramena. „Dobré jitro!“

Usmívala se trochu moc, jak se snažila zahladit prvotní selhání.

Sarah, která se při jejím vstupu otočila ke dveřím, vyklenula tázavě obočí.

Godric obešel stůl a odtáhl pro ni židli vedle Sarah. „Doufám, že ses dobře vyspala.“

Její pokoj byl vlhký, zaprášený a páchlo to tam plísní. „Ano, velmi dobře.“

Pochybovačně na ni pohlédl.

Vydala se k němu a poté kolem stolu k židli vedle té jeho.

„Ráda bych seděla tady, jestli ti to nevadí,“ pronesla hrdelním tónem a sklopila řasy tak, jak to podle ní mohlo vypadat svůdně. „Blízko tebe.“

Naklonil hlavu na stranu. „Nejsi nastydlá?“

Sarah se zakuckala čajem.

Zatraceně! Už tak dávno se nevěnovala ničemu podobnému flirtu. Vyslala podrážděný pohled na svou švagrovou a potlačila chuť vypláznout na ni jazyk.

„Jak si přeješ.“ Godric se najednou ocitl vedle ní a ona sebou málem trhla, když uslyšela jeho chraptivý hlas přímo u ucha. Proboha, ten chlap se ale umí pohybovat tiše.

„Děkuju.“ Usedla a uvědomovala si jeho přítomnost za sebou, jak se nad ní nakláněl. Byl tak velký, že jí naháněl strach, než se vrátil ke své židli.

Megs si skousla ret a pohlížela na něj koutkem oka. Měla by se otřít o jeho nohu pod stolem? Ale když on vypadal z profilu tak zachmuřeně. Zdálo se jí, jako by se pokoušela svést arcibiskupa z Canterbury.

Poté si všimla snídaně a její katastrofální svádění šlo okamžitě stranou.

Megs zašilhala na talíř uprostřed stolu. Leželo na něm pár úlomků spálených topinek a nějaká natvrdo vařená vejce. Rozhlédla se po pokoji, ale žádné jiné jídlo neviděla.

„Nemáš chuť na kousek topinky?“ zamumlala Sarah přes stůl.

„Ach, děkuju.“ Megs po ní hodila tázavým pohledem.

„Zdá se, že se kuchař poradil s Vaňkem, jak říkával Oliver,“ pokrčila nezávazně rameny Sarah a postrčila talíř k Margaret. „Myslím, že Moulder hledá další hrníček na čaj, ale prozatím se klidně můžeš napít z mého.“

„Cože…“ Megs byla zachráněna, aby na to nemusela reagovat, protože dveře jídelny se prudce rozletěly.

„Děvčátka moje!“ Do místnosti vtrhla prateta Elvina. „Nebudete mi věřit, v jak hrozném pokoji jsem dnes v noci spala. Její Milost úplně ničil všechen ten prach, takže celou noc hrozně kňučela.“

Godric při vstupu pratety Elviny vstal a teď si odkašlal: „Její Milost?“

Do jídelny se přivalil malý, ale široký mopsík. Pohlédl zběžně na tetu Elvinu, svalil se na koberec a okamžitě se převalil na bok. Ležel tam a uboze funěl, až se mu rozvalené břicho zvedalo a klesalo.

Smysl Její Milosti pro dramatično byl téměř stejný jako u její paničky.

„Tohle je Její Milost,“ pospíšila si vysvětlit Megs manželovi, o koho se jedná, a potom dodala už téměř zbytečně. „Teď se čeká.“

„Jistě,“ zamumlal Godric. „A cítí se… Její Milost dobře? Vypadá dost nešťastně.“

„Mopsíci tak vypadají vždycky,“ prohlásila prateta nahlas. Její schopnost slyšet přicházela a mizela se zneklidňující nepravidelností. „Nejspíš by se uklidnila, kdyby dostala misku teplého mléka se lžičkou sherry.“

Godric zamrkal. „Omlouvám se, ale obávám se, že v domě žádné mléko nemáme. A co se týká sherry…“

„Tak to tady taky žádné není,“ doplnil spokojeně Moulder, který vstoupil do místnosti za pratetou Elvinou. V náručí nesl směsici různých hrnků.

„Přesně tak,“ přisvědčil Godric. „Možná že kdybych byl předem informován o vašem příjezdu…“