Černý Bert
příběhy ze života nehorázně
spokojeného psa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Moravec

Černý Bert – příběhy ze života
nehorázně spokojeného psa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

LÉTO

Bert se představuje

Už dlouho jsme chtěli psa. Jenže jsme to pořád odkládali a trápili se úvahami na téma: uměli bychom se o něj postarat? Je to fér brát si psa, když oba pracujeme? Můžeme psa zavřít do bytu v centru Prahy? Budeme mít čas chodit s ním ven? Budeme mít vůbec tu chuť?... a k tomu nám v hlavě strašil asi milion dalších podobných otázek.

Po roce úvah jsme se šli projít k útulku v Troji. Jen projít. A podívat se tam na psí seznam. Jen podívat. A možná, říkali jsme si, možná bychom si nějakého menšího pejska mohli půjčit a jít se s ním proběhnout. Jen na chvíli. Ostatně v útulku pořád hledají dobrovolníky na venčení a dnes je tak krásná sobota, dneska by to šlo…

„Podívej, tenhle je hezkej,“ řekl Jan jen pár minut poté, co jsme se v přítmí trojského útulku rozkoukali, a strčil mi pod nos ušmudlaný papír. Byla to evidenční psí karta, ze které na mě zírala malá černá vyhublá hromada chlupů. Fotka nebyla moc kvalitní, tisk byl ještě horší. V popisku stálo, že pes Čert, identifikační číslo P445/2019, typ srsti delší, velikost menší, nalezený 18. dubna 2019 v 11:10 u stanice metra Českomoravská, je nabízen k adopci a že případní majitelé mají vzíti na vědomí, že jejich budoucí svěřenec trpí epilepsií a má sešroubovanou nohu.

„Já ti nevím,“ broukl jsem zpátky k Janovi, „epilepsie? Z toho bych měl docela strach.“ Podívali jsme se na sebe a nejpozději v tomhle okamžiku bylo jasné, že skutečně nehledáme psa jenom na procházku. Jan projevil svou bezstarostnou stránku: vysvětlil mi, že pokud Čert bere prášky, není se čeho obávat. A že právě takovýhle malý černý chudáček vypadá jako někdo, kdo by mohl domov hodně potřebovat. Pokrčil jsem rameny a šel se k okénku zeptat, zda nám toho černého pejska P445/2019 půjčí na odpoledne ven. Útulková paní se popotáhla za výstřih a prohlásila, že P445 samozřejmě vzít ven můžeme, ale maximálně na dvacet minut. A že předtím musíme vyplnit formulář x a dotazník y a vyslechnout si celou řadu informací včetně toho, kam s pejskem jít můžeme a kam nesmíme.

Ještě jsem se krčil nad papíry, když za mnou vrzly dveře a já slyšel Janovo potěšené „Jéééj!“. Do místnosti vkráčelo chundelaté číslo P445. Tedy spíše do ní tak nějak roztěkaně vběhlo, vlekouc za sebou subtilní ošetřovatelku. „Tak tady máte toho Čerta,“ řekla slečna a zjevně s úlevou vtiskla Janovi do ruky umolousané vodítko. Oba jsme se nad Čertem sklonili a začali ho odrbávat. Působil trochu nepřítomně, respektive hodně roztržitě. Těkal očima, čichl k jednomu i k druhému z nás, ale moc jsme ho nezaujali. Mezi hromadou chlupů jsme jen občas postřehli pohled neklidných černých očí, které jako by nás ani pořádně nevnímaly. Když jsem Berta poprvé pohladil, přejel mi mráz po zádech – dlaň mi zakodrcala na jeho žebrech, páteři a pánvi. Zejména kostrč byla velmi hmatatelná, vyhublý Čert vypadal, že sestává jen z kostí a černých chlupů. Těžko říct, kde se v něm brala ta neklidná energie, kterou očividně celý přetékal.

Zatímco Jan radostně fasoval psí piškoty, abychom číslo P445 při venčení motivovali, mně se trochu třásla ruka, když jsem u okénka odevzdával podepsané papíry. Začínalo být totiž jasné, že ta zmatená kulička černých chlupů by mohla být budoucím členem naší rodiny. Ale byli jsme na to připravení?

Venku nás do tváří a přes čumák praštila vlna vedra. Teploměr ukazoval přes třicet stupňů, asfaltová silnice byla rozpálená a i Čertův černý kožíšek se záhy rozehřál. Zapadli jsme do stinné ulice, po obou stranách zarostlé mlázím a křovím. Čert nás stále pořádně nevzal na vědomí, ovšem všechny okolní stromy, keře a rohy monitoroval dokonale. Napínal vodítko, přebíhal zleva doprava a zase zpátky, zjevně ho vrcholně zajímalo celé okolí – kromě nás. „Čerte, Čerte, pojď sem, hele, piškot,“ volali jsme a smáli jsme se, když roztěkané číslo P445 omylem olízlo nejen piškot, ale i naše prsty. Dvacet minut uteklo hrozně rychle.

Do útulku jsme se vraceli rozpačití – co teď? „Tak si ho vezmete?“ zeptala se paní za okénkem. „No… ne… asi ještě ne,“ blekotal jsem, „to jde takhle rychle? Myslel jsem, že bychom sem třeba pár dnů chodili a pak by se vidělo, jestli si budeme rozumět,“ vysvětloval jsem a přitom mi běželo hlavou, že vlastně vůbec nevím, jak jsem se do téhle situace dostal. „No jasně,“ odfoukla útulková paní a bylo na ní vidět, že moc nevěří tomu, že bychom se druhý den skutečně vrátili. Podepsal jsem další papíry a pro Čerta si opět přišla služba, která ho odvedla do kotce. Ani se za námi neotočil. Zato my jsme se za ním dívali a měli v duši takovou podivnou bolest. Tedy alespoň já.

Jan vypadal nespokojeně a moc nemluvil. Sešli jsme do nedalekého zahradního bufetu, objednali si dvě kofoly a tlačenku v plastovém kelímku. Kolem nás lítaly vosy, do kopce funěli upocení turisti, jakási matka zrovna hubovala své dítě, které se ušpinilo od písku. „Toho psa bychom si měli vzít,“ řekl Jan. „Viděls, jak ten chudáček vypadal?“ „Viděl,“ odpověděl jsem a poznamenal, že taky bylo vidět, jak jsme tomu psovi ukradení. Vůbec si nás nevšímal, byl roztěkaný jak autista na výletě a zpátky do útulku se evidentně těšil. „Do útulku se nikdo netěší,“ zamračil se Jan. „A co bys chtěl, aby nám hned skočil do náruče, když nás poprvé uvidí?“ Na tom něco bylo. Mimoděk jsem musel myslet na to, že ani já jsem Janovi neskočil do náruče hned, když jsem ho poprvé spatřil. A to vypadal výrazně udržovaněji než epileptické číslo P445/2019…

Podél Vltavy jsme vraceli domů. Pěšky. Mluvili jsme o všem možném, ale stejně jsme se každou chvíli nějak dostali k Čertovi. Shodli jsme se, že se zítra na Čerta půjdeme podívat ještě jednou. Jestlipak nás pozná? A třeba nám ho už půjčí na delší vycházku?

Ráno jsme se probudili v rozdílných rozpoloženích. Zatímco Jan si pohvizdoval a hned plánoval, kdy pojedeme do útulku za NAŠÍM psem, mě se zmocňovala nervozita. Copak my jsme si s Janem někdy jasně řekli, že psa skutečně aktivně hledáme? A že chceme zrovna tohohle? A teď? Mám toho v práci hodně, nemůžu teď lítat celé dny kolem psa. A co když se mu u nás nebude líbit, začne ničit nábytek a co já vím…? Nahlas jsem ovšem neřekl nic. Proč taky, vždyť všechny tyhle otázky a všechna tahle témata už jsme spolu probírali víc jak rok. Stále znovu, dokola. A tak jsem mlčel, užíral se nejistotou i pochybnostmi, nechtělo se mi do horkého letního počasí, jehož teploty znovu překračovaly třicítky, a vlastně bych nejraději zalezl pod deku a celou slavnou neděli zaspal.

Na recepci v útulku jsem opět vyplnil hromadu formulářů, Jan opět nafasoval hromádku piškotů a do místnosti opět vběhl roztržitý malý Čert. Přivítali jsme ho jako starého známého, ale zjevně jsme mu stále byli buřt. Chtěl jen ven, za svými stromy, keři a patníky. Bylo až dojemné pozorovat, s jakou radostí se ta černými chundelemi potažená psí kostra vrhá na každý roh a zvedá nožičku až do nebe. Ocásek čísla P445 sice visel dolů a celý pes vypadal vyjeveně, vylekaně a nejistě, ale jeho oči prozrazovaly neobyčejnou živost a zájem o vše kolem – kromě nás. Skoro jsem si to bral osobně, pro Čerta jsme totiž byli zjevně zajímaví jen tehdy, když jsme mu pod čenich strčili nějaký ten piškot.

Po půl hodině už jsme zase stáli na recepci a následovala obvyklá otázka: „Tak si ho vezmete?“ Opět jsem couvnul a řekl, že je ještě brzy, že se stavíme v týdnu nebo o příštím víkendu. Jan neříkal nic, ale cítil jsem, jak se mi jeho oči vpalují do zad. „Jak myslíte,“ zahalasila útulková paní a opět se popotáhla za výstřih, „ale on už tady taky příští víkend nemusí bejt, tyhle malí psi se u nás moc nevohřejou.“ Zatvrdil jsem se s tím, že teď hned si Čerta rozhodně vzít nemůžeme – nejsme na to připravení my ani náš byt. Útulková paní jen pokrčila rameny a zavolala službu, které Jan trochu neochotně předal vodítko.

Zase jsme sešli k bufetu u Vltavy. Zase kolem nás kroužily vosy a v plastových kelímcích nám teplala kofola. Jan kouřil. „Tak my si toho psa tedy nevezmeme?!“ spustil. Zjevně měl jasno a já si s hrůzou uvědomil, že už se nebavíme o tom, jestli vůbec nějakého psa chceme, nýbrž o tom, proč já Čerta odmítám. „Neodmítám nic, jen je brzy, přece to nejde tak rychle,“ kličkoval jsem a dával průchod svým pochybám. Jan, naštvaný až na půdu, mi ruče vysvětlil, že pokud se dva dospělí kluci nedokážou postarat o malého černého psa, tak je to skutečně smutný. Dal mi najevo, že jsem nepoučitelný váhavec, který se neustále utápí v obavách a málo jedná. „Co se tak asi může stát? Při nejhorším nám doma něco rozkouše, no bóže.“ Atmosféra zhoustla, a nebylo to jen tím, že se s večerem přiblížila i letní bouřka. Domů jsme došli v našem tradičním rozpoložení – Jan naštvaný, já smutný –, ale přece jen se dalo něco do pohybu.

Celou cestu zpátky jsem nemohl přestat myslet na slova útulkové paní: „On už tady taky příští víkend nemusí bejt, tyhle malí psi se u nás moc nevohřejou.“ Měla pravdu. Troja byla plná převážně velkých psů, studoval jsem tamní webové stránky dost dlouho na to, abych měl trochu přehled. Jestli nám toho psa někdo sebere dřív, než se pro něj rozhodnu, tak mě Jan uškrtí. Navíc mě překvapilo, jak moc mě děsila představa, že to malé černé zvíře už neuvidím. V noci jsem skoro nespal.

Ráno jsem se rozespale šoural do koupelny, utrápený a plný pochyb. Když jsem v zrcadle spatřil Janův stále ještě načuřený obličej, kapituloval jsem. „Tak pro něj odpoledne zajedem,“ hlesl jsem. Jan se rozzářil a bez mrknutí oka mi oznámil, že poslední autobus nám jede v půl čtvrté, tak ať to v práci při pondělku moc neprotahuju. Spolkl jsem protesty a raději jsem si do pusy strčil zubní kartáček, abych Janovu zjevně promyšlenou strategii nemusel komentovat.

Z kotce na gauč a ještě dále

Ten den jsem poněkud předčasně opustil práci a vyšel z chladu mramorových chodeb do letního vedra. Jan už netrpělivě přešlapoval před budovou. „Tak hoď sebou, nebo nám to ujede,“ houknul a ignoroval můj dotaz na to, proč táhne turistický ranec. Teprve ve vlaku mi hrdě ukázal jeho obsah: zbrusu nové vodítko, náhubek, obojek, míček, lahev s vodou a dva druhy psích pamlsků. „Kolik to stálo?“ zabručel jsem. „Nestálo to nic ve srovnání s tím, co za toho pejska ještě zaplatíme,“ usmál se šelmovsky a trénoval přepínání karabin na vodítku.

Trojská paní za okénkem v útulku nás přivítala lhostejným pohledem, roztála ovšem v momentě, kdy jsme oznámili, že bychom si rádi číslo P445/2019 odvedli. Ne jen na procházku, ale domů. Věci – tedy primárně lidi a psi – se daly do pohybu. Než by člověk řekl „švec“, stál přede mnou štosík papírů k vyplnění, vyslechl jsem si základní poučení o zvířatech v zájmovém chovu a přišla se na nás podívat paní veterinářka. Zkoumavě si nás prohlédla a prohlásila, že jsme si vybrali toho nejveselejšího a nejhodnějšího pejska z útulku, hotovou svatou trpělivost. „Můžete na něm dříví štípat,“ smála se a ve mně hlodaly pochyby, zda tohle neříká všem. Jak se posléze ukázalo, měla rozhodně pravdu.

Zatímco Jan vážně přikyvoval a vyptával se na Čertův zdravotní stav, já vyplňoval adopční papíry. Z nich na mě vypadla fotka jakéhosi zašmodrchaného stvoření, které jsem hned nevěnoval pozornost. „To je on?!“ zeptal jsem se udiveně, když jsem si zbídačelé zvíře na obrázku ztotožnil s naším Čertem. „Jo jo,“ odpověděla paní Útulková, takhle k nám přišel, byl to jeden velký cucek chlupů, muselo to všechno dolů.“ Jaká je tedy Čertova historie?

Co víme, žil Čert první tři, možná pět let svého života u někoho hodně starého. Ten někdo nakonec skončil v LDNce a příbuzní jeho chlupaté dědictví nechtěli. Zřejmě je nenapadlo nic lepšího než psa přivázat u metra na Českomoravské, což taky udělali… Jak dlouho Čert na metru byl a vyl, netušíme. Po čase si pro něj přišli strážníci městské policie a „doprovodili“ ho do trojského útulku, kde se k němu všichni chovali myslím velmi, velmi slušně. Nezůstal tam ostatně dlouho, do života jsme mu vpluli už po pár týdnech.

Při pohledu na Čerta, který se opět vřítil do místnosti se zjevnou touhou všechno a všechny očichat, jsme si uvědomili, že měníme život nejen jemu, ale i sobě. Zatímco z nás se stali páníčci, jeho novou životní kapitolu jsme zahájili pohlazením a přejmenováním: ta roztěkaná hromádka chlupů na nás sice koukala poněkud čertovsky, ale chtěli jsme mu dát do dalšího života trochu veselejší, nové jméno – a tak se z Čerta stal Bert. Černý Bert.

Báli jsme se, že si s námi nezvykne. Na cestě domů ho děsil přívoz, vlak, tramvaj, centrum plné lidí, na vodítku mu to moc nešlo. Jakmile jsme ale otevřeli dveře od bytu, naštrádoval dovnitř, vlezl na gauč − a stal se tím nejspokojenějším psem pod sluncem.

První čuchy na Smíchově

Jak říká Jan, s Bertem se značně zvýšil náš sociální kapitál: kromě homosexuálů a cizinců k nám teď patří i opuštění, černí a postižení. A černý nalezenec Bert záhy ukázal, že nudit se s ním nebudeme. Hned druhý večer poté, co se ujal vedení naší malé domácnosti, jsme vedli následující dialog:

Já: „Prosím tě, kde je to máslo?“

Jan: „Jaký máslo?“

Já: „No ta kostka másla, kterou jsem teď dával na stůl.“

Bert: zvrací.

Jan: „Asi tady...“

Bertův apetit byl v prvních dnech skutečně nezkrotný. Kromě másla nevyžádaně sežral i velkou část vařeného kuřete, které jsme jen chvilku zapomněli hlídat. Zatímco po másle zvracel jako doga, nechtějte vědět, co s ním provedlo mastné kuře, na které evidentně nebyl zvyklý. Jak dokáže tak malý pes zaneřádit závěsy v obýváku až do výše jednoho metru, to je mi tedy záhada...

Kromě těchto malých nehod – které se pak už mimochodem nikdy neopakovaly, tedy alespoň ne v tak velkém rozsahu – se brzy ukázalo, že Bert je skutečně nejhodnější pes na světě, na kterém se dá i dříví štípat (ne že bychom to zkoušeli). Kromě jedné výjimky: když zůstane sám doma. To pak nastane cirkus, do kterého bychom snad mohli i prodávat vstupenky. Bert totiž dokáže umně zkombinovat pěvecké vystoupení s rodeem, tedy alespoň podle toho, jak vypadá náš byt poté, co ho na pár hodin opustíme.

Vždycky když Berta necháme chvilku o samotě, vracíme se domů s lehkými obavami. Na seznam věcí, které mu v naší nepřítomnosti padly za oběť, se totiž záhy zapsaly dvoje polstrované dveře, jeden kufr, několik krabic od bot nebo kus tapety. A taky jedovatá diefenbachie, kterou Bert po bobřím vzoru ohlodal u stonku. Přežili naštěstí oba, ale rostlinu od té doby uchováváme tak vysoko, aby na ni Bert nemohl. Dokud se nebude inspirovat u klokanů a nezačne si moc vyskakovat, budou snad oba v bezpečí…

Samostatnou kapitolou je Bertova separační úzkost. Už během prvních dnů si na nás hodně zvykl. Vlastně se dá říci, že se na nás vyloženě upnul. Nejšťastnější je, když jsme oba dva v jedné místnosti, a pokud to nejde, dává najevo nespokojenost. „Hele vole, ten pes ti veje na Měsíc,“ zahlásil fascinovaně jakýsi smažka na Andělu poté, co Bert vyskočil na lavičku a vytrvale vyl a vyl... „Jenže žádnej Měsíc neni, šak je teprv poledne,“ smál se mi smažka. Nepouštěl jsem se do vysvětlování toho, že Bert těžce nese, když se jeden z páníčků vzdálí byť jen proto, aby koupil rohlíky. V takových chvílích se dá dělat jen jedno: prostě tu naši psí myš pohladit a sledovat, jak se z Bertova hrdla derou zvuky připomínající startující trabant...

V novém světě

Život s Bertem nás samozřejmě vrhnul do světa dříve nepoznaného: do světa pejskařů, do světa plného venčení, sbírání bobků a kontaktů s lidmi, které náhodně potkáte v parku. Už brzy jsme poznali, že pejskaři se na rozdíl od ostatních lidských bytostí vyznačují určitými specifiky.

Tak třeba takové to používání plurálu, když člověk mluví o vlastním psovi. Poprvé jsme si toho všimli, když se Bert vrhnul v parku za nějakou jorkšířicí, jejíž panička začala ječet: „Běžte pryč, my háráme!“... Na poslední chvíli jsem potlačil odpověď „promiňte, my jsme nadržení a nevychovaní!“. Raději jsem psa rychle odkomandoval, jenže další sociální kontakt nás čekal už u příští lavičky. Na ní seděli tři Romové a pod nimi obezřetně načuhovala čivava. Chlapi byli úplně v pohodě, ale čivava, jakmile spatřila Berta, se mohla pominout. „To víte, vona, jak vidí černýho, tak hned vyvádí,“ komentoval situaci s hurónským smíchem jeden z chlapů. Bert postupně se zájmem očuchal všechny tři Romy, čivavu ovšem zvysoka ignoroval − že by psí rasismus? 

Asi to zná každý majitel psa nebo i jen každý, kdo někdy vzal nějakého psa na procházku: prakticky se nevyhnete kontaktům s cizími lidmi. Ti buď přes vašeho psa klopýtnou (je-li malý), chtějí si ho pohladit (je-li huňatý a hezký), případně na něj nadávají (dělá-li bobek někde, kde nemá). Postavit se k tomu člověk může různě: zatímco Jan ve většině případů jen bručí a lidí si nevšímá, já se často dostanu s psími paničkami a páníčky do hovoru; ani nevím jak. Někdy, když při venčení prší, sejdou se třeba cizí páníčkové pod stromem a začnou si povídat o životě.

Pan X: „Mýho Hobbyho v zimě pořád kontrolovala jedna městská policajtka. Kdykoliv nás potkala − třikrát, čtyřikrát za týden −, tak ho projela takovým tim strojkem, jestli je čipovanej.“

Já: „Možná si vás nepamatovala? Nebo to byla šikana?“

Pan X: „To jsem si taky myslel. Ale ukázalo se, že se jí s Hobbym líbíme, a chtěla se jen seznámit.“

Já: „Hezký! A bylo z toho něco?“

Pan X: „Ale jo, nakonec jsme šli i na rande. Jenže když jsme si v hospodě sundali kabáty, tak byl hned konec.“

Já: „Jak to?“

Pan X: „No, já měl pod tím kabátem břicho a to se jí nelíbilo. Ona zase měla jen takový lehký bodýčko a pod ním byla samej sval. Kulturistka, chápete? A to se zase nelíbilo mně.“

Tak si říkám, že ti psi to mají přece jen jednodušší. I se zmoklým kožichem hned vědí, na čem jsou.

Pro srandu králíkům

Bert je takový ten typický psí občůrávač rohů. Už dávno jsme vzdali vysvětlování typu „na radnici můžeš, na kostel nesmíš“ a prostě se ho snažíme směrovat do vhodných venčících prostor. Ne vždycky to ale vyjde. Jednou, když Bert odpočíval v trávě, přišel do parku hlídač a jen pár kroků od nás zarazil do země anti-psí ceduli s nápisem „Venčení psů zakázáno“. Bert okamžitě vstal, očichal hlídače, očichal ceduli − a počural ji.

„Poslyšte, já tady nejsem pro srandu králíkům,“ rozhorloval se hlídač. Udělal jsem nesmělý vtip o tom, že ten náš „psí králík“ bohužel neumí číst. „Tak ať se to rychle naučí,“ brouknul hlídač. Nakonec měl ale pochopení a od té doby vždy, když se potkáme, už z dálky volá: „Tak cooo, jak vám dupou králícíííí?“ Tak dupe dobře. A čůrá pořád, kam se mu zachce. Hlavně na ty cedule, kterých je všude dost...

A když je řeč o čurání, tak k bobku není daleko. Při venčení jsme v parku potkali kokršpaněla Bobbyho a jeho mladého páníčka. Bert si nejdříve pohrál s Bobbym, načež začal pracovat na bobku. S hrůzou jsem si vyprázdnil kapsy a zjistil, že s sebou nemám takovou tu věc na psí exkrementy. Šel jsem tedy za Bobbyho páníčkem a zeptal se: „Promiňte, nemáte prosím pytlík?“ Chlápek se tajuplně usmál, pravil: „No, to tedy mám“ − a odešel. Situaci tehdy zachránil papírový kapesník a já si dal závazek naučit se, že té věci na psí odpad je lepší říkat „sáček“ nežli poněkud dvojsmyslně „pytlík“. Jinak by totiž člověk mohl snadno dostat od cizího chlapa v parku do ruky něco, co tam mít nechce.

Jak vychovat rozmazlené zvíře

Možná to znáte: na začátku je pevný názor, že pes nesmí do ložnice. Pak couvnete − pes smí do ložnice, ale rozhodně ne do postele. Za nějakou dobu svolíte, že tedy dobře, pes smí do postele, ale rozhodně jen dolů, k nohám. Myslíme na to každé ráno, když Berta odstrkujeme z polštáře...

Bert zkoušel zalehnout na matrace od začátku. Když se večer zhaslo světlo, chvilku počkal, pak obcházel postel jako malý vlk a pokoušel se na ni nenápadně naskočit. Dlouho mu tahle strategie nevycházela, protože jsme ho vždycky uslyšeli a včas zahnali do pelíšku. Až jednou jsme usnuli nečekaně tvrdě a při probuzení spatřili Berta, jak mezi námi leží jakoby nic a předstírá, že je integrální součástí postele, jakýmsi černým polštářem; od té doby jsme se ho už nezbavili.

Pes v posteli je prostě velké téma. Takhle Bert vypadá, když se snaží být nenápadný: neschová se pod deku, nezavře oči, prostě jen „dělá kámen“ a předstírá, že se do postele vůbec nevetřel. Že tam zkrátka vůbec není. Můžete na něj mluvit i do něj lehce strkat, nepohne se. Řekl bych, že mu tahle hra na neviditelného pejska nevychází, ale nebyla by to pravda – nezřídka zůstává v posteli i dlouho poté, co z ní my ostatní už dávno vstaneme. Má zkrátka psí život.

Jestli Bert kromě postele něco miluje, jsou to míčky; je to beznadějný míčkofil. Nezáleží na tom, jestli jsou velké nebo malé, jeho nebo cizí. Hlavně když se kutálí a je jich hodně. Máme jich doma asi deset: jsou různě barevné, různě tvrdé, různě smradlavé a leží všude tam, kde se o ně páníčci mohou nejlépe přerazit… Zkusili jsme malý experiment: mezi míčky jsme Bertovi přistrčili citron. Bude si s ním hrát, nebo pozná, že to míček není? Pes není vůl, a tak pokus skončil dříve, než začal. Po počátečním asi půlvteřinovém nadšení z nového míčku přistál citron pod kuchyňskou linkou, čímž nám dal příležitost k tomu, abychom si zase jednou mohli zaštrachat v těch částech domácnosti, kam se člověk bez prachovky normálně ani neodváží.

Ostatně od doby, co máme Berta, výrazně stoupla frekvence, se kterou zametáme, vytíráme a vysáváme. Jeho černé chlupy mají totiž tendenci žít vlastním životem a kumulovat se v chomáčích po všech možných rozích. V podstatě to u nás po pár dnech vypadá, jako bychom měli v každém koutě Bertova štěňátka. Prevencí je samozřejmě vyčesávání, které hojně praktikujeme. Ne že bychom přitom dokázali jeho střapatou srst nějak stylově uhladit, ale prodrbat kožich a odlehčit přebytečným chlupům se dá docela dobře. Je to ovšem boj s větrnými mlýny − po prvním otřepání už zase chlupy vesele poletují všude možně.

Jdeme ven!

Fráze, které Bert nejen že dokonale rozumí, ale v podstatě na ni dnem i nocí čeká. Bez něj se totiž rohy samy neobčurají, pejsci neobčuchají a klacíky nepoponesou. Když jdou ven jen „páníčci“, berou s sebou mobil, klíče a peněženku. Když jde ven Bert, musí se vzít také vodítko, kšíry, náhubek, pytlíky na bobky, psí známka, míček na házení v parku a lahev s vodou. Pravděpodobnost, že jednu či dvě z těch věcí zapomeneme a jednou či dvakrát se vracíme, je přitom poměrně vysoká. A když už konečně vyrazíme mimo dům, pohybujeme se buď šíleně rychle (Bert vidí psa a chce za ním), nebo naopak šnečím tempem (Bert vidí počuraný roh a nechce od něj). Na dvousetmetrové cestě od domu do parku je schopný „zaseknout se“ klidně i sedmnáctkrát. Do té doby, než jsme si pořídili psa, jsem netušil, že se kolem nás nachází tolik zajímavých (a počuraných) nároží... Každopádně tolik zastavení neměla ani křížová cesta!

A když už se do parku konečně dokodrcáme, následuje zaběhlý rituál: Bert zahučí do nejbližšího křoví a začne hrabat a vydávat trochu legrační zvuky „hrrvrrgrrr“, čímž dává konkurenčním psům najevo, že pán parku se právě vrátil. Většinou je mu to ovšem houby platné, protože cizí psi v parku nejsou, a když jsou, pak větší, než je on sám, a nic si z něj nedělají.

Možná ale při přečurávání pachových stop nezáleží na velikosti, nýbrž na kvantitě − a tady má Bert opravdu obří výdrž. Jeho vášeň pro označkovávání všeho zeleného jde někdy trochu do krajnosti. Ani kousek toho nejhoršího trávníku nenechá suchý a před časem jsme dokonce museli urychleně opustit jeden farmářský trh poté, co Bert zatoužil zanechat svou pachovou stopu na stánku se zeleninou... O to zajímavější je, že naše zelená minidžungle na balkoně je před ním v bezpečí. Klematis, ředkvičky, máta i vavřín jsou nepochybnou součástí jeho domácího teritoria, takže je − uff − zavlažuje naštěstí jenom déšť.

Zato pokud má vydržet sám doma, byť jen chvíli, není to s jeho trpělivostí věru nejsnadnější. Abychom ho přiměli snášet samotu lépe, začali jsme na něm testovat úplatky. Nakoupili jsme sušená králičí ouška, vepřové uši i hovězí jícny a zkoušíme, co zabere nejvíc. Vyhrává králík. Ovšem domácnost vypadá jako z hororu: uprostřed kuchyně se válí štětinaté prasečí ucho, pod dekou na gauči leží zbytky sežvýkaného králíka. A kde časem najdeme ten sušený jícen, to raději nechci ani domyslet...

Nakonec se stejně ukázalo, že úplatky nefungují. „Když se jedny dveře zavřou, druhé se otevřou,“ řekl si Bert asi hned poté, co za námi zapadly dveře. A tak se, jak je jeho dobrým zvykem, pustil do demolice chodbových dveří. Ty bývaly původně polstrované, pak, po jeho první „akci“, už jen potažené samolepicí tapetou (nějak nám bylo jasné, že znovu čalounit je nemá cenu...) a do budoucna zřejmě zůstanou v módním stylu „ožraného dřeva“... Po návratu domů jsme Berta našli v tratolišti kousků tapet, kterými byl oblepený od paciček po uši, ale přesto se tvářil, že s tím dopuštěním nemá vůbec, ale vůbec nic společného...

Napříště jsme před odchodem z domu podnikli bezpečnostní přípravy a „odbertovali“ chodbu i kuchyň, jediné prostory v bytě, kde si ho troufneme nechat o samotě. Z chodby jsme odnesli věšák i botník, stěhovalo se kolo, z kuchyně pak všechny volně stojící či visící věci a klíče od kredence, protože to naše chlupaté tele je schopné se o ně praštit. Přípravy jak na velké stěhování. A co myslíte? Domů jsme se vrátili už za hodinu, i tak ale Bert stihl rozehrát svou oblíbenou hru „na bobra“ − okousal kus dveří a ožužlal tapety. Aspoň na něj ale nic nespadlo. A když už jsme měli chodbu vyklizenou, tak jsme ji po návratu rovnou umyli. Aby z toho vzešlo alespoň něco dobrého.

Lepší slunce v srsti nežli třešeň na hřbetě

Bert miluje slunce − a slunce zjevně miluje jeho černý kožíšek. Je ovšem malou nevýhodou černých chlupů, že se rychle rozpálí, a tak Bert tráví v horkých letních dnech střídavě deset minut na slunném balkóně a dalších deset na stinném gauči. Pendluje sem a tam mezi kuchyní a obývákem celé hodiny, zahřívá se a ochlazuje, a když pak má jít na procházku, ani se mu vlastně moc nechce − však už si svoje odchodil, ne?

Jenže to by tak hrálo, povalovat se po bytě, když je venku tak hezky. Rozhodli jsme se, že vyrazíme na třešně, a Bert se nakonec přidal také. Záhy jsme ovšem zjistili, že stejný nápad před námi měli holubi, špačci a půlka Prahy, takže toho na stromech už moc nezůstalo. Bert byl ale nadšený. Když jsem z dálky viděl, jak se vrhl na záda a začal se vší silou vyvalovat v trávě, trochu mi zatrnulo − copak si to odnese domů na zádech, vůni cizích psů, rozmačkané třešně nebo něco ještě horšího? Naštěstí se ukázalo, že v sadu jen posekali trávník a Bertova exhibice byla projevem čiré radosti z pohybu, slunce a měkkého strniště, kterým si prodrbal kožich.

Třešňové sady mají navíc tu výhodu, že se v nich povaluje obrovské množství spadaných větví a větviček, které se dají chňapnout a donést páníčkům. Páníčky to sice nezajímá, ale to už je jejich problém... Domů jsme se vrátili s prázdnou, ale to je naše chyba − kdybychom bývali sháněli dříví na otop, byl by Bert dokonalý sběrač.

Jak to tak někdy v létě bývá, úporné slunce vystřídala druhý den zamračená oblaka – lilo jako z konví. A protože život je otázkou priorit a důležitá rozhodnutí se nevyhýbají ani malým černým psům, musel se i Bert během deštivého venčení rozhodnout, jestli chce jako vždy pomaličku očichávat trávu, označkovávat stromy a ožvýkávat klacíky, nebo jestli jen rychle odbude, co odbýt musí, a poběží zpět do suchého pelechu. Vyhrála dobrodružná povaha a s ní i první možnost: užíval si venčení v parku na maximum a mokl v dešti dlouhé minuty, i když věru není žádný dešťomil. Domů jsme se místo se psem vrátili se zmoklou slepicí. Z Berta kapala voda a jindy jen zvlněná srst se mu stočila do malinkých kudrlinek, ale oči mu svítí ještě teď.

Chlupatý cirkus a z(a)tracený dráp

Jan si všiml, že Bertovi propadlo očkování proti vzteklině, a tak jsme vyrazili za paní doktorkou. V čekárně jsme předběhli želvu, které prý měkl krunýř, a přišli na řadu hned po jorkšířici, jež vyhledala lékařku z kuriózního důvodu: její malá panička jí zkoušela zkrášlit drápky maminčiným lakem na nehty, ovšem nalakovala prakticky celé nebohé zvíře... Bert měl mimochodem manikúru také na seznamu, ale nebyla potřeba. Zdá se, že si díky svému věčnému pobíhání drápy obrušuje sám a není nutné mu je zastřihávat. „Dneska je první, kdo mě nechce sežrat,“ prohlásila paní doktorka poté, co Bertovi vpíchla injekci a on držel jako beránek. Sežrat jsem paní doktorku nechtěl ani já poté, co mi vystavila účet, ale je pravda, že jsme z ordinace nakonec oba odcházeli docela rádi.

Po týdnu jsme na veterinu zavítali kvůli přeočkování ještě jednou. V čekárně už posedával malý chlap s velkým bulmastifem a postarší paní s kočičí přepravkou na klíně. Na chlapovi nebylo zajímavé nic a na bulmastifovi jen obří slina, která mu kanula hluboko z tlamy. Zato na kočičí paní jsem mohl oči nechat: její dlouhá kostkovaná sukně vypadala, jako by ji během psychedelické noci ušila slepá švadlena z indiánského ponča. Každou botu měla v jiné barvě a na hlavě seděl účes, který by se báječně hodil do první série Star Treku.

„Á, Bertík, ahoj, tebe dnes čekají ty infekční psí nemoci,“ zahlásila sestřička, která si nás přišla prohlédnout. Než jsem stihl hlasitě zadoufat, že Berta snad čeká něco PROTI infekčním psím nemocem, věnovala se sestra už excentrické dámě: zjistila, že zvíře v přepravce se jmenuje Mikeš a trpí na průjmy. „Tak mi Mikeška ukažte,“ žádala sestra, načež pončová dáma chmátla do přepravky a vylovila vykulenou čivavu. „To je pes??“ vykulila se pro změnu sestra. „A proč by nebyl?“ urazila se dáma. „Protože se jmenuje Mikeš a máte ho v krabici na kočky,“ rozesmál se chlap od bulmastifa. Smál se bohužel dost hlučně, což rozštěkalo jeho psa, ke kterému se Bert okamžitě připojil. Čivava, asi aby prokázala svou psovitost, zaňafala také. Z poklidné čekárny se v mžiku stal štěkací cirkus, a tak jsem až cestou domů mohl přemýšlet o tom, že vlastně Donald nemusí být vždy jen kačer, Mickey myšák a Mikeš kocour. Znal jsem ostatně jednoho papouška, na kterého páníček volal „Broku!“.

Jen o pár nocí později nás probudilo tlumené žuchnutí provázené tichým kníkem. Bert, známý to nešika, buď spadl z postele, nebo se potmě netrefil při skoku do ní − tak dlouho se skáče potajmu do postele, až se drápek utrhne... Bert to odnesl zlomeným drápkem a kulhal ještě ráno, takže jsme vyrazili na veterinu znovu.

„Hlavně se nenechte navést do nějaký velký operace,“ mudrovala v čekárně paní H., která tam postávala s bulteriérem Čičinem. „Náš Čičin jednou kejchnul a oni ho hned chtěli očkovat na psinku nebo co. Kdepak, pes je zdravej jen tak dlouho, dokavad nejde k doktorovi.“ Ukázalo se, že její moudra tak úplně neplatí, tedy rozhodně ne pro Berta. Jeho drápek byl ulomený hodně vysoko a musel pryč, navíc se zjistilo, že si Bert poranil oko; v rohovce se mu ukázaly dvě dírky.

A tak jsme sice domů odcházeli už zase relativně po čtyřech (tedy někteří z nás jen po dvou), nesli jsme s sebou ale i prášky, borovou vodu, dvě masti na oči a jednu na drápek. Buď jak buď, jedno je jisté: od té doby je Bert pes všemi mastmi mazaný. A my jen pevně doufáme, že se mu další postelové historky vyhnou...

Cestou domů jsme to vzali přes park. Bert trochu klopýtal, drápek ho zjevně bolel, ale to mu nebránilo v touze obhlédnout své parkové panství, a o to jsme ho nechtěli připravit. V jeho teritoriu si zrovna hrály děti. Nakreslily si na zem panáka a skákaly po něm, což se v Praze už moc často nevidí. Když jsme je s Bertem míjeli, začaly najednou volat: „Pejsek ztratil botičku, pejsek ztratil botičku!“ Nejdřív jsem myslel, že jde o nějakou novější adaptaci hry „Čáp ztratil čepičku“, ale záhy mi došlo, že nějaký pejsek opravdu botičku ztratil − a dokonce ten náš!