Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Jak to mělo být

Vydání první

Copyright © 2021 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2504. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Meant To Be vydaného

nakladatelstvím MIRA v roce 2021, published by

arrangement with Harlequin Books S.A.

Český překlad © 2022 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1799-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1800-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Jude Deveraux

Jak to mělo být

Kapitola jedna

Mason, Kansas

Květen 1972

Adam je zpátky.

Vera Extonová nedokázala dostat tu myšlenku z hlavy. Muž, kterého vždycky milovala, muž, který měl klíče k její budoucnosti, byl konečně doma.

Právě seděla na přední verandě domu své rodiny. Jako vždy se kolem ní povalovala spousta novin a časopisů. Platila si zasílání New York Times. Nevadilo jí, že ho vozili s třídenním zpožděním. Alespoň ví, co se děje ve světě. Ve světě. Nejen v Kansasu, nejen v Americe, ale všude kolem.

Na univerzitě vystudovala politologii, s vedlejší specializací v geografii. Věděla, kde se nachází Republika Vanuatu nebo Rádžasthán v Indii. Rozeznala Bhútán od Nepálu po jediné fotce. Sama se učila různým jazykům a několika uměla trochu mluvit. Rhodesie, uvažovala. Madagaskar. Pošle sestře fotku sama sebe s lemurem, až se tam dostane. Kelly se to bude líbit.

Vera zavřela oči a opřela se na staré židli, již její matka koupila na řemeslném trhu. Vyrobil ji někdo místní, z místních materiálů. To byl rozdíl mezi nimi. Její matka a sestra se chlubily vším „místním“, zatímco Vera toužila poznat celý svět.

„A teď to všechno začne,“ zašeptala a otevřela oči.

Sehnula se a začala rovnat noviny a časopisy. Její matka si neustále stěžovala na nepořádek, který Veru bez ustání obklopoval. „Stěží se tu dá projít,“ mračila se její matka často. Od chvíle, kdy jí manžel před dvěma lety zemřel, byla Nella Extonová pořád zachmuřená.

Pokud tu byla Kelly, pomohla Veře s úklidem. Nebo Veře pomohla, s čímkoliv bylo třeba, protože byla ze srdce ráda, že je její velká sestra tady a dělá to, co od ní všichni očekávají.

Když Kelly vyjádřila svůj vděk, jejich matka si jen odfrkla. „Je nejstarší dítě, takže se o všechno musí postarat.“ Ačkoliv sestry od sebe dělilo jen deset měsíců, v matčiných očích bylo na Veře, aby převzala rodinné povinnosti, takže dělala to, co musela. Neměla na vybranou.

Kelly to tak ovšem necítila. Spousta dětí z takzvané „drogové kultury“, jak tomu lidé říkali, utekla a už je nikdo neviděl. Představa rodinných povinností se stávala zastaralou. Pro Veru však ne.

Odložila budoucnost, o níž snila, pro niž studovala, aby poskytla své sestře to, po čem toužila, a Kelly jí za to byla nesmírně vděčná a cenila si toho.

Přes všechnu sestřinu vděčnost dokázala teď Vera myslet jen na to, co Adamův návrat znamená. Její utrpení, že musela zůstat doma, je u konce.

Přijel právě včas na pohřeb svého otce, protože při dlouhém letu z Afriky došlo k mnoha zdržením. Vera hledala v novinách, aby zjistila, co se v Keni děje. Během let, co byl pryč, byly Adamovy dopisy plné příběhů o záplavách a popadaných mostech, zamoření škůdci a chorobách s exotickými jmény. Z jeho zpráv se jí vždy rozbušilo srdce vzrušením. Četla je matce a sestře a pak byla v šoku z hrůzy na jejich tvářích. „Nezní to prostě úžasně?“ ptávala se Vera.

Nella rázně prohlašovala, že ne, a Kelly říkávala: „Když se ti takové věci líbí.“ Pak zvedla svoje zvířata a nakrmila je nebo je česala, nebo co to s nimi obvykle dělávala.

Vera Adama zahlédla po obřadu, ale nemluvila s ním. Obklopovala ho spousta kondolujících lidí. Jeho otec, Burke Hatten, byl v okrese velké zvíře. „Zeptejte se Burkea“, tak zněla obvyklá fráze.

Dle Veřina názoru si ten chlap myslel, že ví mnohem víc, než byla pravda, a proto byli se svým nejstarším synem neustále v sobě. Jejich nekonečné hádky byly důvod, proč Adam utekl z domova a přidal se k Mírovým sborům.

No, to a taky Veřiny nekonečné řeči o tom, jak se k nim připojí ve vteřině, kdy dostuduje univerzitu. Prosila Adama, aby šel s ní, ale vždycky odmítl. Prohlašoval, že na ni počká v Kansasu, až ji unaví potulovat se po světě a vrátí se domů.

Legrační, jak to nakonec dopadlo, pomyslela si, zatímco rovnala noviny. Adam se příšerně pohádal se svým tátou a utekl k Mírovým sborům. Vera měla v úmyslu se k němu připojit, ale její otec náhle zemřel a nezbyl nikdo, kdo by se staral o farmu. Vera by nejraději usedlost prodala, jenže Nella odmítla místo opustit. Během několika týdnů se všechno změnilo. Vera souhlasila, že zůstane, dokud Kelly nedokončí veterinářskou školu. A nový plán zněl, že jakmile Kelly odpromuje, Vera se připojí k Adamovi v místě, kde bude zrovna pro Mírové sbory pracovat.

Teď se mělo opět všechno změnit. Burkea Hattena shodil kůň a on okamžitě zemřel, takže Adam přijel. Ovšem tentokrát, až opustí zemi, aby se vrátil ke své práci v Africe, ho Vera nebude líbat na rozloučenou. Odjedou spolu. Rozloučí se se svou matkou a sestrou, s farmou, s prací v cestovní agentuře. Rozloučí se s městečkem Mason. Svět, o němž si jen četla, byl tam venku a volal ji.

A ona to volání konečně poslechne.

Kelly zaslechla ještě dřív, než ji uviděla. Tak tomu ale bylo vždycky. Děti jí přezdívaly Pig-pen, po postavičce z komiksu Peanuts. Jenže zatímco on byl neustále obklopený prachem, za Kelly se táhla zvířata. Dneska měla na rameni papouška a nějaký druh ještěrky měl omotaný ocas kolem jejího krku. Za ní se trousili tři psy se staženými ocasy. V ruce držela tlustou učebnici s ptačím trusem na obalu.

Kelly už skoro dokončila veterinární školu, a to „skoro“ bylo ve Veřině životě klíčové.

Až Kelly dostuduje, Vera bude moct odejít!

„Tak kdepak je?“ zeptala se Kelly a posadila se. Sundala si z krku ještěrku a postavila ji na zábradlí verandy. Pták vzlétl a přistál na ocasu ještěrky. Jeden ze psů se toužebně zadíval na papouška, ale Kelly pobídla hafana pohledem, až si lehl a položil si hlavu na packy. Kelly nevěřila v nevychovaná zvířata.

„Přijde sem,“ prohlásila Vera.

„Určitě? Zahlédla jsem na pohřbu Mirandu Millerovou. Pokukovala po něm a v té své minisukni vypadala dobře. Vsadím se, že se bála posadit, aby všechno neukázala.“

Vera na to neskočila. Kelly totiž neměla Adama moc v oblibě. Myslela si o něm, že je příliš nadutý a panovačný. Příliš jako jeho otec. „Nemluvila jsem s ním a nepotvrdili jsme si, že se vzájemně milujeme, jestli narážíš na tohle. A Miranda Millerová je husa.“

„Chlapům se líbí hloupé holky,“ odtušila Kelly.

„Dokud si je nevezmou,“ opáčila Vera.

„A tehdy přestanou předstírat, že jsou pitomé.“

Vera se rozesmála.

Pták znovu přilétl ke Kelly a ona ho nakrmila čímsi, co vyndala z kapsičky košile.

Celý život slýchávaly „vy dvě jste sestry?“ pronášené nevěřícným tónem. Vypadaly úplně jinak. Když byly mladší, odpovídaly popravdě. Vera vysvětlovala, že ona se podobá rodině otce, zatímco Kelly zdědila vzhled spíše po matčině straně. Když vyrůstaly, začaly si vymýšlet vtípky. Kelly byla dobrá herečka a předstírala, že ji to šokuje. Občas dokonce vykouzlila slzy a prohlašovala, že její otec možná není její skutečný táta. Mac Exton hrál tu hru s ní, ale jeho ženě se to nikdy nezamlouvalo.

Vera byla vysoká a štíhlá, s plochou hrudí a s hřívou rozevlátých kudrnatých světle hnědých vlasů.

Ze všech sil se snažila nosit vlasy stažené a pevně uvázané. Byla hezká, ale takovým normálním způsobem. Dokonce i jako dítě vypadala dospělácky. Nejhezčí na ní byly její nohy: dlouhé, štíhlé a dobře tvarované. Vera v plavkách stála za ohlédnutí.

Kelly byla nejkrásnější děvče v okrese. Velké modré oči, přirozeně blond vlasy, dokonalá postava tvaru přesýpacích hodin a o celé centimetry menší než její sestra. Byla tak hezounká, až každého překvapovalo, že je taky inteligentní.

Povahy měly odlišné stejně jako postavy. Vera byla jízlivá, zatímco Kelly milá. Když někdo Veru naštval, řekla mu to. Kelly byla diplomat. Vera toužila zachránit svět, Kelly chtěla zachránit všechna zvířata v Masonu. Pro ni bylo Kansas City příliš veliké a dál než do něj se podívat nechtěla.

Byly tak odlišné, že se nikdy nehádaly. Dokonale k sobě pasovaly.

Několik minut mlčely a vyhlížely z verandy starého domu. Před nimi se rozkládala štěrková příjezdová cesta stíněná padesátiletými duby. Každé místečko, kam dopadalo slunce, bylo plné květin, o něž Nella s láskou pečovala.

V jejich rodině koloval jeden vtip. Nella se starala o rostliny, Kelly o zvířata, Mac o farmu. „A co já?“ ptávala se osmiletá Vera.

„Zlato,“ odpovídal jí její táta, „ty se staráš o celý svět.“ Vera se tomu usmívala. I tenkrát ji fascinovala celá planeta.

„Bude se ti po nás stýskat,“ řekla Kelly tiše.

„Jasně že bude, ale budu neustále psát. S Adamem budeme posílat fotky a o všem ti vyprávět. Budeme –“

„Jsi si jistá, že se mezi vámi dvěma nic nezměnilo? Občas, když nejsou středoškolské lásky v kontaktu, se rozejdou. Strávil v Africe celé roky a tys byla tady a...“ Kelly se odmlčela.

Vera slyšela, že Kelly nemá daleko k pláči. „Promiň,“ hlesla. „Kéž bych dokázala změnit to, co mám uvnitř. Kéž bych dokázala najít si práci nebo muže, cokoliv, díky čemu bych byla... spokojená. Naplněná. Vždycky jsem ti záviděla. Už od svého narození jsi věděla, co chceš dělat.“ Zadívala se na sestru. „Já jsem vulkán, který brzy vybuchne. Musím odejít, jinak exploduju.“

„Já vím,“ zašeptala Kelly. „Všichni to víme. Mamka udělala, co mohla, aby ti zabránila začít chrlit oheň, ale nic nezabralo.“

Kelly to prohlásila naprosto vážným hlasem, Veru to však rozesmálo. „To tedy jo! Jak se jmenoval ten kluk? Ten, kterého poslala, aby mě sbalil?“

„Kevin. Byl to milý muž. Jenom se tě snažila zlákat k tomu, abys zůstala.“

„Dostat mě pryč od Adama, protože odjel ze země. Mimochodem, kde je dneska Pauly?“ Vera chtěla odvést rozhovor a tíhu viny pryč od sebe. „Neviděla jsem ho celé dny.“

„Je někde poblíž.“

„Ouha. V ráji se objevily potíže?“

„Jistěže ne. Vídám se s ním každý den na klinice.“

Kelly a Paul byli spolu už od základní školy. Jeho nevlastní otec, doktor Carl, byl místní veterinář, což pro Kelly znamenalo, že Pauly je něco jako korunní princ. Většinu svého života strávila na veterinární klinice s doktorem. Svoje první tele pomáhala rodit, když jí bylo jedenáct.

Co se týče Paulyho, ten ji zbožňoval. Byl ochotný následovat Kelly, kamkoliv chtěla. Byli prostě nerozlučitelní. „Tak kde máš zásnubní prsten?“ zeptala se Vera. „Je ti čtyřiadvacet. Je na čase, aby ses vdala a měla děti.“

Kelly se usmála. Vera napodobovala jejich matku. „Škola je moc drahá, abychom si mohli dovolit takové zbytečnosti. Možná později.“

Vera přikývla. Nikdo to nikdy neřekl nahlas, ale v plánu bylo, že poté co odejde, Kelly a Paul se vezmou a budou bydlet s Nellou na farmě Extonových. Kelly bude pracovat s doktorem Carlem a nakonec jeho kliniku převezme.

„Možná bys měla –“ začala Vera, ale zarazila se, když uslyšela koně. Před nimi, sotva viditelný mezi stromy, cválal černý hřebec. Vera věděla, kdo na něm jede.

Na druhém konci dlouhé příjezdové cesty Adam velkého koně zastavil a chvíli tam seděl, oči upřené na Veru.

Adam byl vysoký, štíhlý, se širokými rameny a svalnatou postavou po životě plném sportu a kopání studní a šplhání po skalách v Africe. Na sobě měl džíny a denimovou košili a klobouk se širokou krempou stažený hluboko přes oči. Působil jako z obálky nějakého románu.

Když Vera vstala, cítila, jak jí vibruje celé tělo.

Kelly za ní si odfrkla. „To jako vážně? Musí ze všeho udělat drama? Ne že pobídne Xandera do běhu, nebo –“

Adam udělal přesně to, co Kelly řekla, že by neměl dělat. Koně, bývalého závodníka, stačilo jen dloubnout, aby vyrazil. Od kopyt mu odletoval štěrk a hlína.

Veře poskočilo srdce až do krku a vyčkávavě bušilo.

Kelly seběhla schody z verandy a postavila se po straně cesty, po níž se Adam ubíral. S koněm zastavil ani ne půl metru od zábradlí verandy.

Kelly se k němu vrhla. „Jestli mu poraníš tlamu, zabiju tě!“ zavolala.

Adam, aniž by odtrhl oči od Very, hodil opratě Kelly. „Je v pohodě, prcku. Umyj ho. Mám tu náklaďák.“ Natáhl ruku k Veře. Přijala ji a oba vykročili po příjezdové cestě k místu, kde stál zaparkovaný jeho pick-up.

Adam otevřel Veře dveře, aby mohla nasednout, a pak přešel na druhou stranu a usedl za volant. V dálce Kelly stále vykřikovala, že je nafoukaný pitomec a jestli Xandera zranil, nahlásí Adama organizaci proti týrání zvířat.

„Tvoje malá sestřička se nezměnila,“ konstatoval Adam, když nastartoval. „Na té verandě byla ještěrka?“

„Ano. A pták a tři psi.“

Podíval se na ni tak nažhaveně, až jí zrudly dokonce i uši.

„Chyběl jsem ti?“ zeptal se.

„Strašně,“ přikývla.

S úsměvy mlčky vyrazili. Přesně věděla, kam mají namířeno. Ovdovělá matka Burkea Hattena odmítala opustit ranč, který vybudovali s jejím manželem. Nezlákaly ji žádné přísliby cestování nebo městského života. Byla to ale tichá žena a potřebovala se dostat pryč od svého legendárního syna a dvou divokých vnuků. Burke jí postavil chatku asi tak míli od jejich hlavního domu.

Jeden pokoj a koupelna, nic víc nežádala. Okna vyhlížela na pole s pasoucím se dobytkem. Po její smrti Burke zamkl dveře a nikdo chatku nepoužíval. Dokud to místo jako teenageři neprohlásili za své Adam s Verou. Vyhnali myši a pavouky, opravili děravou střechu a chatku používali, kdykoliv dokázali utéct před svými rodinami. Pokud Burke Hatten věděl, kde tráví puberťáci svoje odpoledne, nedal to nikdy najevo.

Adam zaparkoval vedle domu. Byla to jednoduchá stavba, s verandou rozkládající se vpředu.

Vystoupili, vyšli na verandu a Adam strhl Veru do náruče. Jako ženich přenášející svou nevěstu přes práh.

Zabořila mu hlavu do ramene. Všechno sice bylo známé, přesto už uběhla spousta času, až jí to připadalo skoro nové.

Když ji hodil na postel, zalapala po dechu, protože čekala, že ji pohltí prach. Všude však bylo čisto. Nadzvedla se na pažích. Známé místo se prakticky blyštělo. Lůžkoviny působily nově. „Tohle je –?“ Nic víc říct nestihla, než na ni skočil.

Zatímco ze sebe strhávali oblečení, Adam vyhrkl: „Forey.“ A ona přikývla. Fortunata byla nejlepší kamarádka Veřiny mámy a chatu pro ně uklidila.

Rychle se pomilovali, pak počkali pár minut a zopakovali si to, tentokrát pomaleji. Neřekli ani slovo, dokud nebylo po všem a Adam se nezhroutil na polštář vedle ní.

„Měl jsem –,“ začal.

„Psst,“ zamumlala. Věděla, že myslí, že měl použít ochranu. Nechtělo se jí mu vykládat, že před několika týdny začala brát prášky. Měla v plánu odletět do Keni ve vteřině, kdy Kelly odpromuje, a chtěla být připravená. Protože používat ochranu proti početí bylo pro ženy jen sotva legální a antikoncepce byla považována za nebezpečnou, nikomu to nepověděla.

Ochrana proti početí bylo to poslední, o čem se chtěla bavit. Ze všeho nejraději by poskakovala na posteli nahoru a dolů a křičela: „Kdy odjedeme? Kdy odjedeme?“

Musí se ovládnout. Přivinula se mu do náruče, nahé tělo přitisknuté k jeho. „Jak je na tom Robbie?“

Odpověď na tu otázku znala, ale chtěla slyšet, co na to poví Adam. Ve skutečnosti potřebovala zjistit, co má v plánu provést se svým osmnáctiletým nezvedeným bratříčkem.

Adam zasténal. „Netuším, co si táta myslel. Stvořil monstrum.“

Vera a Adam k sobě vždycky byli upřímní. Nelhali si a nic nezamlčovali. „Tvůj táta obviňoval sám sebe z tvého odchodu. Pověděl mému tátovi, že na tebe byl příliš tvrdý.“

„Takže Roba začal rozmazlovat?“ Adam zněl naštvaně.

„Nejspíš jo.“

„Táta mu kupoval auta. Kolik jich zničil?“

„Dvě,“ odpověděla Vera tiše. Vlasy se jí uvolnily. Odrhnula si je z tváře a zadívala se na něho. „Na podzim půjde na vysokou. Do té doby může zůstat u mé matky.“ Hodně o tom problému uvažovala.

„A ty si myslíš, že je tvoje matka dostatečně silná, aby ho dostala do latě? Ha! Vzhledem k tomu, jaký je teď, bych ho k tvé malé sestřičce nepustil.“

„Kelly na něho pošle psa.“ Myslela to jako vtip, Adam se však nezasmál.

„To by nezabralo.“

Znala ho natolik dobře, aby věděla, že má nějaký plán. „Co tedy budeš dělat?“

Odrhnul jí vlasy a líbnul ji na čelo. „Neměl jsem čas o tom moc uvažovat, ale neřekl bych, že Robbie chce farmařit. Chce dělat něco ve velkém městě. Netuším, co to je, ale...“ Nadechl se. „Musím tu zůstat, dokud nepůjde na vysokou.“ Adam si prohrábl rukou vlasy, tmavě hnědé, ale se světlými pramínky od slunce. „Taky se musím vrátit do Keni. Kopeme nové studny a učím o plodinách a –“

Otočila se k němu. „Můžu pomoct.“

Políbil ji. „Ty jsi v tom plánu taky. Všem jsem o tobě pověděl. Ukázal jsem jim tvoji fotku.“

Vera se znovu uvolnila. Jejich plány stále platí. Všechno bude v pořádku.

„Nech mě, abych to tu vyřešil,“ řekl jí. „Dohlédnu na Robbieho, aby se usadil, a pak...“ Zhluboka se nadechl. „Myslím, že nejlepší pro mě bude tu farmu prodat.“

„Ano,“ souhlasila Vera. „Zpřetrhat pouta.“

„Půlku peněz dám Robbiemu. Pak můžeme my dva začít nový život někde jinde.“

„Můžeme pomáhat lidem po celém světě.“

„Ano, přesně tak.“

Chvíli nic neříkali. Otočil se k ní tváří. „Vsadím se, že vím něco, co ty ne.“

„Ne odtud, to není možné. Já byla tady, vzpomínáš?“

„Jo, no, tohle se právě stalo.“

Čekala. „Pokračuj. Pověz mi to.“

„Miguel se vrátil. Vzpomínáš, jak jsme se tu my tři během léta poflakovali?“

„Vzpomínám na to léto, kdy vám bylo jedenáct a rozhodli jsme se seskočit ze střechy stodoly. Ty sis zlomil nohu a dostal sádru.“

„Hm, jo. Na tohle jsem zapomněl. Ale pamatuju si, že jsme byli pěkná trojka.“

„Protože Miguel a já jsme tě zabavovali.“

„Nevzpomínám si na žádný tanec nebo zpívání.“

„Nepamatuješ si, jak jsme tě tlačili na vozíku?“ zeptala se. „Jak jsme ti pomáhali naučit se chodit o berlích?“

„Jen matně.“

„Kelly taky pomáhala,“ přidala Vera. „Přinesla ti papouška. Pěkně hlasitého.“

„A králíka a malé liščátko. Myslel jsem, že je to štěně. To táta poznal, co to je.“ V hlase se mu ozval smutek. Věděla, že si později o jeho otci promluví. Ale ne teď.

„Vždycky jsem byla vděčná, když se neobjevila s malým medvídětem,“ prohlásila Vera. „S jeho matkou pár metrů za ní.“

„Kelly by tu medvědici okouzlila.“

„Nejspíš jo.“

Adam si znovu lehl. „Jsem rád, že si na Miguela pamatuješ.“

„Nikdy bych na něho nezapomněla.“ V myšlenkách se zatoulala k tomu létu. Bylo to předtím, než začali myslet na sex, který všechno zkazil. Když měl Adam zlomenou nohu, nezbyl nikdo, kdo by se držel zdravého rozumu. Nikdo, kdo by prohlašoval, že je příliš nebezpečné přecházet přes potok po shnilých kládách. Nebo že je nějaký strom příliš vysoký, než aby na něho lezli. Miguel neměl strach z ničeho, stejně jako Vera. Běhali a lezli po všem, co našli. Plížili se trávou, aby si prohlédli pole plná nelegálně pěstované marihuany. Pak –

„Haló! Vrať se ke mně.“

„Jsem tady. Jen jsem si vybavila ty bezstarostné letní dny, když jsem byla ještě děcko. Takže Miguel se vrátil do domu svého strýčka Rafea.“

„Jo. Pár minut jsem s ním mluvil. Miguel říkal, že hned poté, co odpromoval na univerzitě, Rafe poslal dopis jeho rodině a požádal, jestli by mu jeden z chlapců mohl tohle léto vypomoct. Miguel tvrdil, že o hodinu později už byl sbalený a mířil na východ. Sbohem, Nové Mexiko.“

„Takže žádné dlouhé loučení?“

„Myslím, že měl na dobu strávenou tady hezké vzpomínky a chtěl se vrátit,“ konstatoval Adam.

„Ptal se na mě?“

„Ptal.“

„No a?“

„Pověděl jsem mu, že jsi chlupatá po celém těle, takže se teď holíš jako chlap a –“

„Ty pitomče.“ Přitiskla se k němu, připravená se znovu pomilovat, ale hlasité kručení Adamova žaludku je oba rozesmálo.

„Myslíš, že nám tu Forey nechala něco k jídlu?“ zeptal se.

„Vsadím peníze na to, že jo.“ Podél zdi stál kuchyňský kout s malým stolkem pod oknem.

Adam vstal z postele a natáhl si džíny. Sáhl po košili, Vera ji však popadla. „Já si vezmu tohle. Nemusíme schovávat to, co je na nás nejlepší.“

Pochopil, co tím myslí. Jeho nahá hruď, její nohy. Se smíchem se sklonil a políbil ji. „Moc jsi mi chyběla.“ Přistoupil k ledničce a otevřel ji. „Ach, ano. To nejlepší z Mexika a Kansasu. A koláč. Vsadím se, že je od tvé mamky.“

Vera vstala a přehodila si přes sebe Adamovu košili. Byla jí krátká. Zatočila se dokola. „Jak vypadám? Stejně dobře jako Miranda Millerová?“

Adamovi skoro zaskočilo sousto studených pinto fazolí. „Už se ti to doneslo, co?“ Položil jídlo na stolek a chytil Veru kolem pasu. „Tvrdila, že na mě čekala.“

„Vážně?“

Líbnul Veru na krk. „Vyptávala se mě, jestli si myslím, že je stejně hezká jako holky v Africe.“

Vera se zaklonila, aby na něho viděla. „A co jsi jí na to řekl?“

„Pověděl jsem jí, ať si sundá triko, abych to mohl porovnat.“

„To jsi neudělal!“ Vytřeštila oči.

„Ne, ale chtěl jsem.“ Pustil ji a přistoupil ke stolu. Chvilku tam jen tak stál, zády k ní. „Nebyl jsem ti vždycky věrný.“ Promluvil tak tiše, že ho sotva slyšela.

Vera se několikrát nadechla. Tohle byl kritický okamžik. Vyřítí se vztekle pryč? Nebo se rozbrečí? Necítila ani jednu z těch emocí. „Zjistil jsi něco?“

Viděla, jak úlevou svěsil ramena, než se k ní obrátil. „Omlouvám se. Byla to chvilková záležitost a jenom potřeba.“

Začínala něco cítit, a nelíbilo se jí to. Zatímco byl pryč, měla příležitosti vyjít si s jinými muži, ale neudělala to. Teď si byla jistá jen tím, že o tom nechce přemýšlet. „Chceš, abych to ohřála?“

„To by bylo skvělé.“ Stále čekal na její rozsudek ohledně toho, co jí přiznal.

„Už se o tom nebavme.“ Zvedla hlavu. „Pak, jestli budeme, však víš, spolu, ehm, navždycky, tak už –“

Pohled, který jí věnoval, jí vzal vítr z plachet. Ne, už by to neprovedl.

Vložila do fólie zabalené jídlo do trouby. „Kéž by existoval nějaký způsob, jak bychom si mohli povídat s lidmi po celém světě a vidět je. Jako v televizi.“

„To zní jako něco ze Star Treku . Už ho nedávají, že ne?“

„Bohužel ne.“

Posadil se ke stolu. „Tam, kde jsem byl, jsme moc zpráv neměli, tak mi pověz, co jsem ve světě zmeškal.“

Vera se usmála. Její oblíbené téma. „Východní Pákistán se přejmenoval na Bangladéš. Shirley Chisholmová tvrdí, že bude kandidovat na prezidentku.“

„Nemůže být horší než Nixon. Pořád ho všichni nenávidí?“

„Jo. Zvlášť Maude.“

„Kdo?“

„To je televizní program, který jsi neviděl. A ještě je tu nový film, na který se musíš podívat. Jmenuje se Kmotr .“

„To zní jako pěkná nuda. Na mě moc romantické.“

Vera se uchechtla. „Ani ne. Každopádně Libye a Sovětský svaz podepsaly dohodu o spolupráci. A kongres poslal do federálních států k ratifikaci pozměňovací návrh na rovná práva.“

„Je nějaká naděje, že to podepíšou?“

„Vůbec žádná. Amerika a Sovětský svaz a sedmdesát dalších států souhlasily, že zakážou biologické zbraně.“

„Ale neodsouhlasily, že zakážou válku,“ podotkl Adam.

„Ne,“ přiznala Vera tiše. Tři mladí muži, s nimiž chodili na střední, byli zabiti ve Vietnamu. Vera se podílela na protestních akcích a manifestacích. Adam a její otec ji podporovali, ale matku to naštvalo a vyděsilo. Ta zbytečná válka však dál pokračovala.

„Haló!“ ozval se Adam. „Kdy jsme začali být morbidní?“

„Začal jsi s tím ty, když jsi mi oznámil, že jsi skočil do postele s půlkou Afriky, a –“

„To není pravda! Bylo to jednou a –“ Zarazil se.

„Jedna dívka, nebo jeden sex?“ zeptala se.

Adam se odvrátil. „Ty a já nejsme oficiálně zasnoubení.“

„Správně. Nejsme.“ Poprvé se ve Veřině hlase ozval vztek. „Volná láska a tak dále.“

Adam si odkašlal. „Věděla jsi, že Paul stráví léto v Evropě? Chodí pořád s tvojí malou sestřičkou?“

Vera vyndala jídlo z trouby. „Chodí a nechodí, Kelly se o tom nezmínila.“

„Protože má Paul jenom dvě nohy. Není pro ni důležitý.“

Vera se usmála, zatímco vyndávala ze skříňky talíře. „Pauly je do Kelly natolik poblázněný, že nejspíš odjede jenom na týden. Jemu to bude připadat jako celé léto.“

„Kdepak. Bude pryč celé léto. A Forey mi prozradila, že Miguel se nejspíš ožení s Gabby. Mám tušení, že ho požádali, aby přijel, spíš aby ho s ní dali dohromady, než aby pomáhal na farmě.“

Vera prostřela talíře a skleničky a jídlo. „To ses všechno dozvěděl po otcově pohřbu? Všechny tyhle drby? “

Dožvýkal, než promluvil. „Za všechno může táta. Chtěl o všem vědět. Dneska jsem měl dojem, že lidi očekávají, že se já začnu starat o jejich problémy a budu je řešit. Proč se na mě tak díváš?“

„Musíš se podívat na toho Kmotra.“

„Na ženský film o křtu?“

„Ne, ne tak úplně. Jsem si jistá, že ten koláč upekla moje matka.“

„Takže o tomhle věděla? Věděla, že přijdeme sem a... a...?“

„Spíš to bylo její zbožné přání. Doufá, že my dva utečeme, vezmeme se a do Vánoc budu těhotná. A čekat trojčata.“

„Chce, aby tě udržela doma.“

„Přesně!“ Vera vstala, aby si vzala jablečný koláč. Předstírala, že to není momentálně důležité, a zeptala se: „Takže co hodláš dělat ty? A kdy?“

„Ty nevěřící Tomáši,“ řekl. „Zítra ti ukážu fotky.“ Zaváhal. „Vím, že je Afrika daleko, ale mám pocit, že tam patřím. Lidé mě tam potřebují, a to je silné pouto.“

„Velice silné,“ zamumlala, aniž by od něho odtrhla pohled.

Adam si povzdechl. „Kdyby to bylo na mně, sbalil bych si kufry hned zítra. Dokonce dnes večer, musím se však postarat o Robbieho. Musíme dohlédnout na naše mladší sourozence. Ty a Kelly, já a můj tvrdohlavý, katastrofy milující bratříček. Souhlasíš se mnou?“

Vera mohla jenom přikývnout.

Předklonil se. „Ty tam vážně chceš odjet, je to tak?“

„Víc, než si ty odvedeš představit. V práci závidím klientům celým svým srdcem. Létají na místa, o kterých si jenom čtu, ale nemůžu tam. Já –“

Políbil ji. „Já vím. Obětovala ses pro svoji rodinu. Měli bychom ti zřídit pamětní desku. Nebo možná sochu.“

„Muselo se to udělat.“

„Můj dům v Africe, jestli se tak dá nazvat, má podlahu z hlíny. Vídávám hyeny. Mají –“

„Zvířátka si ušetři pro Kelly. Jaká je v kmeni hierarchie? Pustí tě mezi sebe? Pověz mi o jejich politických názorech. Jak se tam chovají k ženám? Byl jsi –?“

Usmál se. „Zpomal a pojď ke mně a já se pokusím odpovědět na všechny tvoje otázky.“

Kapitola dvě

Kelly křičela na Adama, dokud neviděla, jak jeho náklaďáček mizí v dálce. Nejspíš ale vztekle řvala na ně na oba. Když se teď Adam vrátil, všechno se změní. Měla tušení, že Adam tu bude chtít zůstat do konce léta a Vera bude samozřejmě souhlasit. Její sestra ale udělá / řekne / bude souhlasit se vším, jen aby se dostala z Kansasu.

Kelly se přitulila k velkému koni. Znala ho moc dobře, protože byl celé léto nemocný a ona s ním spala v boxu.

Kelly upravila délku třmenů a pak se vyhoupla Xanderovi na záda. Trochu se vzepjal na zadní, ale předklonila se a pohladila ho po krku. „Jen klid. Já nejsem žádný machrující Adam. Pojďme se projet.“

Mezi zemědělskými poli se rozkládal les a Kelly ho moc dobře znala. Vedla jím stará cesta, byla však plná tolika výmolů, že se dívka neodvažovala přejít do klusu. Klidná procházka jim udělá dobře.

O třicet minut později se zastavili u potůčku. Slezla z koně, uvázala Xandera na volno pro případ, že by ho vyplašil nějaký zajíc, zkontrolovala, jestli nejsou v okolí nějaké jedovaté rostliny, a když žádné neobjevila, nechala ho pást.

Potřebovala čas na přemýšlení. Posledních pár let proběhlo v relativním poklidu. No, tak nějak. Vera byla jako Xander a chtěla se dát na útěk, ovšem splnila svoji povinnost. Postarala se o svoji matku, sestru a farmu a pracovala na částečný úvazek v Kansas City. Pro většinu lidí by to bylo příliš, ale ne pro Veru. Ta zvládne všechno na světě!

Kelly přejela rukama Xanderovi po krku a pak se o něho opřela.

„Zvládnu to, co ona?“ zašeptala. V minutě, kdy Vera odjede, všechno přistane na Kelly. Nella Extonová byla žena, o kterou bylo nutné se postarat. Věnovala se svému zavařování, zamrazování a pečení a čekala, že se ostatní postarají o zbytek. Nejdřív to byl její otec, pak její manžel a pak Vera. A brzy bude na řadě její mladší dcera, aby zařídila věci, do nichž se Nelle nechce.

Kelly se posadila na kousek trávy u potůčku.

„Adam zůstane kvůli Robbiemu,“ řekla Kelly Xanderovi. „Všichni vědí, že by nebyl nejlepší nápad nechat tu Robbieho samotného celé léto. Šel by z večírku na večírek. Zástupce šerifa by se k němu musel rovnou nastěhovat.“

Povzdechla si. „A Vera samozřejmě počká na mě.“ Xander do ní šťouchl hlavou a ona se o něho opřela. „Klidně by mohla zůstat a počkat na moji, však víš, svatbu.“ Pohladila koně po čumáku, ten zafrkal a pustil se znovu do trávy.

Kelly se položila na trávu, s rukama za hlavou, a vzhlédla k obloze. Plánovala budoucnost s Paulem.

Začal chodit na stejnou základku, když byli ve třetí třídě – byl to malý, tichý chlapec s blonďatými vlasy a modrýma očima. Byl synem ženy, se kterou se nedávno oženil doktor Carl, a všichni byli zvědaví. Paul ovšem neodpovídal na žádné jejich otázky, jen na ně mlčky zíral.

Kelly po večerech často slýchala, jak si její matka na novou manželku doktora Carla stěžuje. „Myslí si, že je něco víc než my,“ povídala Nella manželovi. „Pozvali jsme ji na setkání, na které měl každý přinést nějaké jídlo, a ona prohlásila, že si nedovede představit, že by jedla něco, co bylo uvařené u někoho jiného doma v kuchyni. Řekla: ,Co když tam nebylo čisto?‘ Odpověděli jsme jí –“ Odmlčela se, když uviděla Kelly ve dveřích, se štěňátkem v náručí.

„Jaký je ten nový chlapec?“ zeptal se Mac své dcery.

„Je hodně zamlklý,“ odpověděla Kelly. „S nikým se nebaví, takže ho necháváme být.“

„Dobrý nápad!“ vyštěkla Nella.

Mac, který byl na každého laskavý, řekl dceři: „Buď na něho hodná. Je tu pro něho všechno nové a divné.“

Kelly přikývla a vyrazila do stodoly, aby vrátila štěňátko jeho mamince.

Druhý den ve škole se snažila být na Paula milá, on na ni však jen mlčky civěl. Byl to hezký chlapec, s tmavými řasami a drobnými ústy a nikdy nebyl špinavý jako ostatní kluci. Kelly se celý týden snažila vytáhnout Paula z ulity, ale nic s ním nesvedla, takže ho taky nechala na pokoji. Kelly byla navíc velice oblíbená. Měla spoustu přátel a pozvánek na různé akce.

Když byl Paul ve škole tři měsíce, všechno se změnilo. Jejich učitelka musela odejít ze třídy a vyhrožovala jim smrtí, jestli se třeba jen pohnou, zatímco bude pryč. Pak vyběhla ven a praštila za sebou dveřmi. Děti se po sobě podívaly. Jejich matky jim prozradily, že paní Wilsonová čeká děťátko.

V místnosti bylo ticho asi tak tři minuty. Pak Susie Brownová vyjekla. Vyskočila tak rychle, že se její stolek převrhl. Zírala na Paulův zátylek. Z bundy mu totiž vykukovala hlava obrovského hnědého hada.

Během pár vteřin se třída ocitla v chaosu. Děti vyskakovaly, stoly se kácely. Všichni vystrašeně šeptali, pár lidí vykřiklo.

Všechny děti se vyděšeně tiskly ke stěnám, nebo naopak předstíraly, že se nebojí.

Kromě Kelly. Ta nevstala zpoza stolu a oči měla vykulené stejně jako ostatní, ale úžasem.

Co se týče Paula, ten tam jen seděl, bez hnutí, a oči se mu začínaly plnit slzami. Kelly vstala, přistoupila k Paulovi a jemně vytáhla dlouhého hada z chlapcovy bundy.

„Byl studený,“ zašeptal Paul. „Nehýbal se. Myslel jsem, že umře.“

Kelly ještě nikdy hada nedržela a fascinovalo ji, jak je hladký. Oči měl světlé, jazykem kmital sem a tam a zespodu byl nádherně bíle vybarvený. „Je krásný,“ špitla.

„Doktor Carl – chci říct táta – říká, že je dobrý do zahrady,“ prozradil Paul.

Děti přilepené u zdí se začínaly uvolňovat, ale žádné nepřišlo blíž.

Všichni sledovali Kelly, která dovolila, aby se jí had ovinul kolem paží. Otřela se mu tváří o hlavu.

Charlie Barts držel stráž u okna. „Paní Wilsonová se vrací,“ vyjekl.

Děti zareagovaly okamžitě. Kelly otevřela svoji kovovou krabičku na oběd, vytáhla sendvič a cupcake, dovnitř vložila hada, zavřela víko a zajistila ho. Děti rychlostí blesku narovnávaly stoly, zvedaly knížky a sešity a usazovaly se.

Když paní Wilsonová vešla do třídy, všichni vypadali tak, jako když odcházela. Nevšimla si jejich rychlého oddechování nebo zarudlých tvářiček. Při obědě zaregistrovala, že Kelly Extonová, která má kolem sebe obvykle tucet kamarádek, sedí na konci stolu s tím novým chlapcem. Před sebou na stole měli Kellyinu modrou krabičku s obědem. Dobře, pomyslela si paní Wilsonová. Kelly přivede toho malého podivného chlapce do kolektivu.

V Hadí den, jak tomu začali říkat, Kelly vystoupila z autobusu s Paulem a zašla do domu doktora Carla, vedle něhož stála jeho klinika. Vždycky zbožňovala zvířata, ale ten den, když spatřila doktorovu ordinaci se zvířátky, která se zotavovala, Kelly věděla, co chce v životě dělat. Bude z ní veterinářka. Když to pověděla doktoru Carlovi, usmál se. „Moc dívek veterinařinu nestuduje,“ prohlásil.

„Já budu.“ Byla tak vážná, že se přestal smát.

„V tom případě, co kdybys sem zašla v sobotu ráno a pomohla mi vyčistit kotce?“

Okamžitě souhlasila. Co se týče paní Carlové, která k její rozmrzelosti byla přesně taková, jak v městečku tvrdili, ta byla nadšená, že si její syn přivedl domů kamarádku. A že byla Kelly hezká a „normální“, z toho přímo šílela radostí. Nakrmila je, podrobila Kelly palbě otázek a svému synovi říkala „Pauly“.

Když Kelly odcházela, zaslechla, jak jeho matka říká: „Není to Hattenová, ale v tomhle městě plném křupanů lepší než nic.“

Tu noc, když Kelly táta ukládal do postele, mu pověděla, co paní Carlová říkala, a zeptala se ho, co to znamená. Otec se zamračil. „Hattenovi jsou bohatí, ale my ne. A v Masonu není žádné metro a vysoké mrakodrapy.“

„Ale máme tu krávy,“ odtušila Kelly.

Její táta se usmál. „Mně se líbí víc krávy než mrakodrapy.“

„Mně taky.“ Kelly zívla.

Vstal. „Neříkej tvojí mámě, co jsi zaslechla, ano?“

Kelly se otočila. „Chci jít znovu k doktoru Carlovi, takže jí to nepovím.“

Mac se uchechtl. „Máme to ale chytrou holku.“

„Budu doktorka Kelly,“ oznámila a zavřela oči.

„Určitě budeš.“ Zaklapl za sebou dveře.

V páté třídě si uvědomila, že Pauly nechce totéž, co ona. Kelly a Pauly trávili tolik času se zvířaty, až předpokládala, že chce být taky veterinář.

Od začátku školního roku uběhl teprve týden, když se Paul pustil do paní Actonové. Třída zalapala po dechu. Věděli, že je Paul divný. Nikdy nic neříkal, nikdy se nepřidal k jejich hrám, ale opravovat učitelku už bylo moc! Kdyby to pověděla nějakému rodiči, dostali by na zadek páskem.

Paní Actonová jim zrovna vykládala o Johnnym Appleseedovi, který cestoval po celé zemi, aby sázel ze semínek jabloně.

Paul promluvil. To bylo samo o sobě zvláštní, ale když řekl: „To nebyl moc dobrý nápad,“ všichni v místnosti ztichli.

„Co jsi to říkal?“ zeptala se paní Actonová.

Jakékoliv jiné dítě by se kvůli jejímu tónu stáhlo, ale Paul pokračoval. „Nebylo to moc správné, protože jabloňová semínka nejsou věrná svému rodiči. Semínko ze zeleného jablka nemusí nutně vyrůst ve strom se zelenými jablky. Můžou být červená nebo žlutá nebo jakékoliv jiné barvy a velikosti. Jediný způsob, jak získat konkrétní jablko, je naroubovat větev na nějaký statný kmen.“

Ještě nikdo neslyšel, že by Paul pronesl tolik slov, a navíc zněl tak dospěle!

Všichni se otočili na paní Actonovou. Byla ve škole nová. Dokázala pochválit nebo potrestat, to všechno podle jejího rozmaru.

„Chci, abys nám v pondělí přednesl referát na tohle téma. A chci obrázky a kresby a… a naroubovanou jabloň.“

Děti se ani nehnuly. Nebyly si jisté, jestli je to trest, nebo odměna.

Podívali se na Paula a poprvé spatřili jeho úsměv. Vlastně měl takovou radost, že dokázal jenom přikývnout.

Po hodině se Kelly zeptala Paulyho, jestli umí kreslit. „Ne.“

„Máte nějaké jabloně?“

„Ne.“

Kelly protočila panenky. „Můj táta by řekl, že jsme se ocitli na řece bez pádla.“

„Co to znamená?“

„Že budeme potřebovat pomoc.“

„Můj táta může –,“ začal Pauly.

„Doktor Carl nerozezná jabloň od kaktusu. Pojďme říct tvojí matce, ať zmermomocní pár lidí, aby nám pomohli.“

Kelly byla obvykle tak milá, že nad jejím prohlášením zamrkal. Pak se zazubil. „Mě zmermomocňuje neustále.“

„A doktora Carla taky. Pojď. Poběžíme.“

Druhý den už všichni v Masonu věděli o projektu nevlastního syna doktora Carla a s radostí přiložili ruku k dílu. Doktor Carl byl v městečku oblíbený. Kelly přiměla všechny děti ve třídě, aby využily svých schopností.

V sobotu byla Paulova matka nadšená, když se objevilo osm spolužáků, aby pomohli s plakáty a letáky a květináči plnými hlíny na ukázku. Jedno z dětí byla ředitelova dcera, a ta přemluvila svého tátu, aby svolal schůzi a Pauly mohl každému přednášet o ovocných stromech.

Velká školka v Ottawě zapůjčila čtyři jabloně a jeden z rodičů nabídl náklad plný koňského hnoje.

Kelly hnůj neodmítla, ale její matka si ho přivlastnila pro své růže.

Paulyho prezentace byla zajímavá a bystrá, dobře promyšlená, a všechny děti ve škole pověděly svým rodičům, že chtějí za vánoční stromeček jabloň. „Která bude naroubovaná,“ vysvětlovaly.

Místní zahrádkářství uveřejnilo v Ottawa Herald celostránkový inzerát a nabídlo na jabloně čtyřicetiprocentní slevu. „Kupte nyní, věnujte certifikát ve zlatém rámečku jako vánoční dárek a na jaře vám dodáme stromek.“

Po tom dni byl Paul stále trochu jiný, ale děti ho přijaly mezi sebe a s Kelly byli už navždycky považováni za pár. Na střední, když dívky hrály „Koho si vezmeš?“, se vždycky ptaly Kelly: „Kdy se s Paulym vezmete?“

Kelly se usmála těm vzpomínkám a obrátila se ke Xanderovi. „Nevím, co je se mnou špatně. Měla bych být šťastná. A nadšená. Brzy ze mě bude opravdická veterinářka. Doktor Carl rozšíří kliniku, takže budu mít vlastní prostor pro práci a svoje klienty. S Paulym se vezmeme a budeme bydlet s mamkou a…“ Nedokázala pokračovat. Pravda byla, že se jí bude po sestře obrovsky stýskat. Vera byla zajímavá. Neexistovala chvíle, kdy by něco nevytvářela či nevymýšlela, a  vždycky byla do všeho nadšená. Každou chvíli Vera šílela z nějaké nespravedlnosti. Při každých večerních zprávách se rozzuřila doběla.

Kelly obešla Xandera a zvedla se do sedla. Chtěla zajet k doktoru Carlovi a zkontrolovat zvířata, zjistit, jestli ji nepotřebuje.

Při jízdě uvažovala, že to někdy vypadá, jako by před sebou viděla celý svůj život. Byla to dokonale rovná cesta, s žádnými postranními uličkami, žádnými stezičkami, žádnými překvapeními okolo.

Poplácala Xandera po krku. „Zajímalo by mě, kde je teď Vera? A co s Adamem dělají?“ Ušklíbla se. Jako by všichni ve městě nevěděli o jejich dostaveníčkách v útočišti Adamovy babičky. Obyvatelé městečka prohlašovali: „Vsadím se, že Burkea Hattena by nikdy ani nenapadlo, že se z toho místa stane sexuální doupě.“

Kelly si opakovala, že Veřiny a Adamovy skopičiny jsou ostudné. Trapné. Zrudla, když se o tom doslechla, ale někdy… Někdy sestře záviděla. S Paulym měli sex, ovšem nešlo o nic, kvůli čemu by se hihňala a červenala.

Potřásla hlavou. „Dneska mám nějakou divnou náladu.“ Nacházeli se na rovné cestě, a tak pobídla Xandera, aby běžel trochu rychleji. Nebylo třeba ho přemlouvat, aby se pustil do trysku.

Než se dostala do ordinace doktora Carla, cítila se líp. Vešla zadním vchodem, takže ji nezahlédli žádní návštěvníci.

„Nečekal jsem, že tě tu dneska uvidím,“ prohlásil doktor Carl. Byl vysoký a hubený a měl šedivé vlasy. Obyvatelé Masonu drsně prohlašovali, že mu zešedivěly z jeho ženy.

„Adam Hatten unesl moji sestru a…“ Kelly pokrčila rameny. Na stole stál německý ovčák. „Co je Seržantovi?“

„Děcka mu dala čokoládu, takže ho bolí břicho. Jak Adam bere otcovu smrt?“

„Nemám tušení, ale nezdá se, že by ho nějak trápila.“

„Co provede s Robbiem?“

„To nevím!“ vyštěkla Kelly, ale pak dodala: „Pardon. Přijel na Xanderovi a odvezl Veru. Víc nevím. Možná že zítra utečou do Nepálu, nebo tak nějak. A Robbie ať se jde bodnout.“

Doktor Carl se zadíval na Kelly. „Bude ti moc chybět, že ano?“

Kelly se ztěžka posadila na židli u zdi. „Cítíte někdy, že nemáte nad svým životem žádnou kontrolu? Že pro vás všechno naplánoval někdo jiný a vy to nedokážete nijak změnit?“

„Každý den,“ řekl tiše.

Kelly spatřila v jeho očích smutek. První manželka mu zemřela na rakovinu. O dva roky později odjel na konferenci do Dallasu a vrátil se se ženou, která měla syna. Byl nadšený, přímo se vznášel, zatímco lidem vyprávěl, jak je šťastný. To bylo před rokem, než všechen vzduch z jeho balonu vyprchal. Jeho manželka nesnášela život na maloměstě, nevlastní syn si žil ve vlastním světě, a co hůř, jeho choť mu oznámila, že kvůli komplikacím při porodu si nechala udělat hysterektomii. Žádné další děti nebudou. Jednou v noci, poté co si doktor Carl dal příliš mnoho piv, pověděl Kelly, že je jako dítě, které nikdy mít nebude. Pokud si to druhý den ráno pamatoval, už se o tom nezmínil.

Kelly se chystala něco říct, když se dveře rozlétly. Byla to paní Carlová. Byla buclatá, ale vtěsnaná do korzetu, který bránil všem částem jejího těla v pohybu. Působila jako socha od Rubense, která dokáže otočit hlavu, ale zbytek je nehybný.

„Kelly, drahoušku,“ zaševelila. „Jsem tak ráda, že jsi tady. Už jsi jedla? Venku je obrovský kůň. Vypadá nebezpečně, takže se k němu nepřibližuj. Tváříš se smutně, takže ti to Pauly už nejspíš pověděl. Říkala jsem mu, co si o jeho plánech myslím, ovšem k ničemu to nebylo. Musíš si s ním promluvit ty. Všechno se tím odloží! Tolik jsem doufala, že se vy dva na jaře vezmete. Až budou kvést jabloně. Bůh ví, že je v tomhle městečku spousta jabloní. Nadělají spoustu nepořádku. Proč nemáš prsten? Řekla jsem Paulymu, aby ti ho dal, než odjede. Nejspíš to ještě neudělal. Svatba bude muset být na podzim. Hosté budou samozřejmě muset být v zelené a –“

„Lillian!“ okřikl ji doktor Carl hlasitě. „Děti se musejí rozhodovat samy.“

Střelila po manželovi pohledem, který Kelly viděla už mnohokrát. Obvykle ho doprovázelo: „Kdyby bylo všechno na nich, nikdy by se nenarodili.“

Paní Carlová se zamračila a pohlédla na hodinky. „Přijdu pozdě do salonu.“ Podívala se na Kelly. „Jakmile budete mít datum svatby, domluvím vám schůzky. Kdo bude tvoje družička?“

„Ehm…,“ hlesla Kelly.

Doktor Carl zakročil. „Necháš si nabarvit ty šedivé vlasy na spáncích? Doufám, že ne. Vypadáš v nich dospěle,“ prohlásil. Paní Carlová vyběhla se zděšeným výrazem ze dveří.

„Omlouvám se za to,“ řekl.

„To je v pořádku. Jsem z Kansasu, takže jsem na tornáda zvyklá.“

Rozesmál se. „Podle tvého výrazu soudím, že nemáš tušení, co má Pauly za lubem.“

„Vůbec žádné.“

„Nejspíš ho nechám, aby ti to pověděl.“

„Co to bylo s tím prstenem?“

„Lillian měla dojem, že se Pauly ještě oficiálně nevyslovil, protože šetří na zásnubní prsten.“

„A šetřil?“

Doktor Carl pokrčil rameny. „Nemám tušení. Ale Lillian mu koupila prsten, aby ti ho dal. Je docela pěkný.“

Kelly se zamračila. „A drahý?“

„Ano.“

Kelly se nemusela ptát, aby věděla, že ten prsten zaplatil on. „Kde je?“ Jeho výraz říkal: Ty víš, kde je.

„Potřebujete mě tady?“

„Ne. Jdi za Paulym a srovnej si život.“

„V tom případě jsem tak za deset minut zpátky.“

Uchechtl se a Kelly odešla, nasedla na Xandera a odklusala zpátky cestou, kudy přijela. Před čtyřmi lety koupil Pauly deset akrů ležících mezi farmami Hattenových a Extonových. Byla to zemědělská půda, s úrodnou zeminou, a přes třicet let tam nikdo nepoužil žádná umělá hnojiva. Jak Burke Hatten, tak Mac Exton se to tam pokoušeli koupit, ale starý Anders prodal pozemek Paulymu s prohlášením: „Líbí se mi, co s tím má v plánu provést.“ Jak všichni v Masonu věděli, když Pauly chtěl, uměl být velice přesvědčivý.

Kelly ujížděla podél okraje pozemku, který její rodina vlastnila po tři generace. Před sebou viděla Paulyho nemovitost. Stály tam stovky ovocných stromů, všechny v dlouhých řadách, dokonale prořezané a udržované. Asi tak padesát slepic tam zobalo brouky, kteří se chtěli pustit do stromů.

Posledních pár let Pauly strávil většinu víkendů cestami po středozápadě a sbíral větvičky stromků, o nichž lidé tvrdili, že je vysázeli jejich prapradědové. „Nikdo jinej nic takovýho nemá, pokud vím,“ říkávali lidé. „Nejlepší jabko, co jste měl kdy v puse.“

Kelly ho občas při cestách doprovázela. Pauly se staral o rostlinky, zatímco Kelly pečovala o zvířata, jež měli farmáři. Nikdy si nic neúčtovala, ale sbírala zkušenosti.

Uprostřed pozemku stála malá bouda se skleníkem vpředu.

Tam Pauly pečoval o veškeré štěpy, které tak důkladně odřezával a označoval.

Snil o tom, že si nakonec otevře zasilatelskou společnost. „Jenom chci prodávat staré odrůdy, ne ty nové, co jsou jako bez života,“ prohlašoval.

Nikdy se o tom nebavili, ale věděla, že jednoho dne bude chtít využít sto třicet akrů Kellyiny rodinné farmy jako součást svého jablečného impéria. Tedy pokud všechno vyjde. Až se s Kelly vezmou a jestli si budou lidé stromky objednávat.

Zahlédla ho vedle skleníku, s květináčem v ruce. Byl to dobře vypadající mladík, s blond vlasy a modrýma očima. Paní Carlová říkala, že Kelly a její syn jsou tak odlišní, že vypadají jako pepřenka a solnička.

Kelly většinou opáčila: „A kdo je pepřenka?“

„Ty,“ odpovídal Pauly. „A já jsem sůl země.“ Oba se pak rozesmáli.

Pauly kývl hlavou, když ji spatřil, a pousmál se. Kelly se na vteřinku zamračila. Žádné výbušné vítání. Žádné projevy nehynoucí lásky. Žádný pocit ve stylu půjdu za tebou až na konec světa ji nesevřel.

Sesedla a pevně Xandera uvázala. Nechtěla, aby se tu potuloval a žvýkal Paulyho mladé stromky. „Co se děje?“

„Pustil jsem se do opylování a sázení,“ prohlásil. „Tenhle týden byl ošklivý vítr, takže jsem –“

„Slyšela jsem, že odjíždíš.“

„Ach. Tohle. Bude tu Vera, takže nebudeš sama, a Adam říká, že tady zůstane, dokud Robbie nepůjde na vysokou. Na podzim se vrátím.“

„A to tě nenapadlo, že bys mi o svých plánech pověděl?“

„Chtěl jsem to nejdřív probrat s tebou, ale pak mi Adam pověděl o Robbiem a…“ Pokrčil rameny. „Prostě to ze mě vypadlo. Nemyslel jsem si, že se drby šíří až tak rychle.“

Kelly se posadila na okraj jednoho vyvýšeného záhonu, za jehož postavení Pauly někomu zaplatil. Ačkoliv uměl skvěle roubovat, o tesařině nic netušil. „Pověz mi všechno.“

„Pamatuješ si Briana Taymana?“

„Toho chlapíka, se kterým ses seznámil…?“ Nemohla si vzpomenout kde.

„V San Francisku. Na zemědělské výstavě.“

„Správně.“

„Víš, že jsme si dopisovali. On a jeho dva přátelé jedou na léto na Britské ostrovy – do Skotska, Irska, Walesu, všude. Sbírat semínka a studovat farmářské metody a já –“

„Nech mě hádat. Ty budeš odřezávat větvičky z ovocných stromů.“

Pauly jí věnoval pohled, kterým říkal, že se mu nelíbí její tón.

„A co tvoje práce?“ Pracoval jako manažer v Ottawa Safeway. Byl na tu pozici mladý, ale šlo mu to.

„Pan Dunham. Pamatuješ si na něho? Dřív ten obchod řídil. Jeho žena tvrdí, že od doby, co šel do důchodu, můžou trávit léto na Mississippi s jejími příbuznými. Pan Dunham mi nabídl, že mi zaplatí, když jí povím, že se přes léto musí postarat o obchod.“

Kelly věděla, že by se měla zasmát, ale byla hrozně naštvaná. Vera se nehne od Adama, takže když bude Pauly pryč, Kelly zůstane trčet s matkou a čím dál nespokojenějším doktorem Carlem. V Masonu existoval nespočet úžasných letních aktivit. Plavání v rybníku. Pikniky. Grilování. Spousta smíchu. Poprvé od léta, kdy jí bylo osm, bude Kelly sama. Nebo hůř, stane se předmětem lítosti.

Tázavě se zadívala na Paulyho. A po létě, co pak? Až se vrátí, bude se konat podzimní svatba? „Tvoje matka říkala něco o prstenu. Myslím, že za něj tvůj táta hodně zaplatil.“

Pauly se od ní odvrátil, ale všimla si, že se mračí. „Matka umí být extravagantní. Ten prsten jsem vrátil.“

Kelly seděla bez hnutí, zírala na něho, věděla, proč se vyhýbá jejímu pohledu. Žádná zmínka o zasnoubení.

„To ráda slyším.“ Plácla se rukama do stehen. „Myslím, že to všechno zní skvěle. Vážně báječně. Určitě si to moc užiješ.“ Vstala. „Musím Xandera odvést zpátky. Jestlipak už si moje sestra s Adamem užili své odpoledne plné chtíče? Jejich sexuální naplnění poskytne městečku dostatek prostoru na klevetění. Kolik hodin asi tak Adam Hatten vydrží? Měli bychom uzavřít sázky.“

Pauly se otočil a zíral na ni. Kelly nebyla ještě nikdy v životě hrubá. Byl z toho v šoku.

Zazubila se, nasedla na Xandera a pak na něho sklopila oči. „Doufám, že najdeš někoho, kdo se postará o tvoje malé stromky. Já mám příliš věcí na práci, než abych na ně dávala pozor.“

Nečekala na jeho odpověď, otočila Xandera a pak zatáhla za opratě, takže o dva kroky couvl. Přesně jak věděla, Pauly uskočil na stranu. Velká zvířata neměl moc v oblibě. Naposledy po něm blýskla úsměvem, pak pobídla koně, věděla, že Xanderova okovaná kopyta se boří do pečlivě udržované zeminy. Nenavedla obřího valacha do řady stromků, aby je srovnal se zemí, ale vážně chtěla!

Kapitola tři

Adam měl pocit, že se topí v papírech. Jeho otec se domníval, že se papírování udělá samo, takže se tím nezatěžoval. Jako starostovi Masonu a „řešiteli problémů“ Burkeovi všichni jeho nepozornost odpouštěli. Když se opozdil s platbou nějakému místnímu obchodníkovi, poslali za ním pěknou dívku, aby z něho peníze dostala. Burke a ta mladá dívka pak strávili celý den smíchem, jídlem a pitím, až ji nakonec někdo odvezl domů s šekem v ruce.

Jenže Adam nebyl jako jeho otec. Věřil, že účty by se měly platit a věci udržovat v pořádku.

Když zaslechl motor auta, vyhlédl z velkého okna. Robbie konečně dorazil domů. Bylo sedm ráno, oblečení měl pomačkané a z koutku úst mu visela cigareta. Vypadal, jako by byl vzhůru celou noc a určitě ne sám.

Zajímalo by mě, kdo to je? uvažoval Adam. Doufal, že nejde o nějaké místní děvče, které by se chtělo nastěhovat k Hattenovým.

Robbie vešel do domu a vyrazil do kuchyně, aniž by na staršího bratra třeba jen pohlédl. „Koho jsi přiměl, aby uvařil?“ zeptal se.

Adam neodpověděl.

Robbie vyšel zpoza rohu, s talířem plným kuřete a tortill. „Tohle je od Forey. Věděl jsi, že u nich bydlí její synovec? Slyšel jsem, že je starý. Jako ty.“

Adam se na bratra mračil.

Nebyli tak rozdílní jako Vera a Kelly, ale Robbie byl ten pohlednější, s roztomilou tvářičkou, díky níž se na něj lidé neustále usmívali. Adam byl fešák, ale měl ve zvyku se mračit. Když Adam nechtěl, nikdo se neodvažoval ho rušit.

Bratři byli stejně vysocí, Adam byl však širší, s pevněji stavěnou postavou. Na střední představoval trenérův splněný sen, byl dobrý ve všech sportech, vycházel dobře se spoluhráči. Prostě dokonalý muž. Několik let panoval názor, že se Adam stane profesionálním sportovcem, jenomže si v posledním ročníku ošklivě poranil koleno natolik, že se sportovní sny rozplynuly.

Co se týče Robbieho, ten byl štíhlý a pružný. Na škole byl členem plaveckého týmu, ale zmeškal příliš mnoho tréninků. Nakonec toho nechal. Burke říkal, že problém jeho mladšího syna spočívá v tom, že je příliš velký pohodář, příliš oblíbený a že se příliš líbí ženám.

Na rozdíl od sester Extonových rozdíly mezi Adamem a Robbiem Hattenovými znamenaly, že se zřídkakdy shodli. Jeden druhému prostě nerozuměli.

Robbie sebou plácl do velkého křesla, tváří k bratrovi. „Myslel jsem, že po včerejšku stráveném s Verou budeš mít dneska lepší náladu. Nebo jsi nakrknutej, protože si myslíš, že tu musíš zůstat, abys na mě dohlídnul?“

Adam se dál na bratra mračil. „Kde jsi byl celou noc?“

„Nelíbám se a pak o tom nevykládám.“ V očích mu jiskřilo.

Adam uvažoval, jak by si přál, aby byl jeho bratr šeredný. Jenže Robbie vypadal jako z nějakého plakátu z rodea: tmavě hnědé vlasy, tmavě modré oči, oblečený v džínovině a kůži. Byl roztomilé dítě a teď to vypadalo, že má na každém prstě deset žen, mladé i staré. „Máš všechno připravené na univerzitu?“

Robbie se rozesmál. „Tam mám jít až za několik měsíců.“ Odložil prázdný talíř na stolek u zdi. „Nemůžeme být všichni jako ty, velký brácho. Nejsme dokonalí ve všem, co děláme. Ty jsi byl skvělý ve sportu a měl jsi nejlepší známky. A teď miluješ děvče, které je rozumné a normální. Dokonce ani není přespříliš hezké. Pro tebe nic nápadného. Ale ta malá Kelly... Kvůli ní by se chlap pěkně zapotil.“

Adam vycenil zuby. „Chlap? Ty jsi ještě děcko.“

Robbie se přestal usmívat. „Rychle jsem vyrostl, poté co jsi utekl, abys spasil svět. Táta byl v depresi. Jeho oblíbený synek byl v daleké Africe a všechny jeho sny vylétly komínem. Snažil jsem se zaujmout jeho pozornost, ale nefungovalo to.“

„Tou ,pozorností‘ myslíš, že ses nechal zatknout za jízdu v opilosti?“

„To se vyjasnilo.“

„Jistěže ano. Táta tě z toho vysekal.“

Robbie se zamračil. „Dnešní děcka nejsou jako ty a Vera. Jste v podstatě manželé od kolika? Od dvou let? Táta a pan Exton byli jako středověcí páni osnující spojit svoje farmy. Když jsi zdrhnul a Veru tu nechal, nikdo netušil, co bude dál. Táta říkal, že je škoda, že je Kelly starší než já, jinak bych si ji mohl vzít. Jednou si sem přišla zaplavat do bazénu v bikinách. Řekl jsem mu, že jsem víc než ochotný pomoct mu ty farmy dát dohromady.“

„A jak na to táta zareagoval?“

„Uvažoval, že požádá o Kellyinu ruku sám. Prohlásil: ,Myslíš, že by si mě vzala?‘ Poradil jsem mu, že by se jí měl zeptat.“

Adam na bratra dokázal jenom zírat. S otcem nikdy takový kamarádský vztah neměl. Obvykle se spolu bavili o známkách ve škole a jak dobře nebo špatně si Adam vede ve sportu. Pokusil se ovládnout a ztlumil hlas. „Vážně bys nechtěl Kelly sbalit, že ne? Je o celé roky starší než ty a má se stát veterinářkou.“

Robbie vstal. „Pět let, čtyři měsíce, jeden týden a dva dny. To je náš věkový rozdíl.“ Otočil se, zapálil si cigaretu a pak se znovu zadíval na bratra. „Ty se v daleký Africe staráš o nějaký děcka, ale měl by ses starat o lidi tady. Kelly Extonová si nejspíš vezme toho hňupa nevlastního syna doktora Carla. Bojí se, že jestli to neudělá, nakrkne doktůrka. Kdyby k tomu došlo, nedostala by práci široko daleko. Pak by se musela odstěhovat, což znamená, že by tu musela nechat svoji mámu. Paní Extonová neopustí farmu, ale nedokáže ji řídit sama. Vera uteče s tebou, takže Kelly bude muset zůstat tady v Masonu. A co bude dělat? Převezme Veřinu práci v tý cestovní agentuře? Vzdá se zvířat? To by si klidně tak mohla vyrvat svoji duši.“

Adama překvapilo, že toho Robbie tolik ví o Veřině mladší sestře. „Chápu. Je to jako hromada cihel. Jestli si Kelly nevezme Paula, očekávání ostatních se zhroutí. Jenže ona se za Paula provdá. Vera mi to včera říkala. Ty se od ní drž dál!“

Robbie probodl bratra chladným pohledem. „Ty nikdy nevidíš přes to, co chceš ty, že ne? S tátou jste se pohádali, takže jsi utekl. A teď ses vrátil a rozkazuješ nám, co máme udělat s našimi životy. Pak máš v plánu zase zmizet. Prozraď mi, kdo umřel a udělal z tebe krále?“

„Táta,“ odpověděl Adam, než se mohl ovládnout. Bylo to příliš neuctivé.

Robbie se rozčílil ještě víc. „Myslíš, že ty se hodíš k tomu, abys převzal jeho místo? Že je to tvoje právo prvorozenýho? Tady sis nevysloužil žádný práva. A co se týče Kelly Extonový, líbí se mi. Hodně! A mám peníze, abych jí otevřel vlastní kliniku. Do háje s doktorem Carlem a tím jeho smolařským synáčkem. Ten chlap by Kelly prodal pro pytel jabloňových větví.“

Robbie típl cigaretu do popelníku. „Hm, k čertu. S tebou nemá smysl se bavit. Vrať se do Afriky, kde k tobě všichni vzhlížejí. S námi se tu nezahazuj.“ Vyběhl po schodech a práskl dveřmi svého pokoje.

Adam se opřel na velké židli z kůže a vyřezávaného dubu. S Verou jí říkávali „Burkeův trůn“.

„Odtud vládne světu,“ prohlašovala vždycky Vera.

„Světu v podobě Masonu v Kansasu,“ dodával Adam se smíchem.

Rozhlédl se po velkém domě. Jeho rodiče ho postavili, když byl ještě malý. Pamatoval si, jak ho obdivoval. Spousta dřeva, spousta kamene. Krb sahal až do stropu a zakrýval většinu zdi. Burkeův obří stůl a židle se nacházely tak, aby všechno viděl: kuchyň, obývací pokoj, jídelnu, ven do garáže.

Když se Adam rozhlížel, uvažoval o tom, co Robbie říkal a co mu na to on odpovídal.

Nebo ne?

Adam měl pocit, že by měl Veře přiznat, že jí byl nevěrný, ale neprozradil jí všechno.