Korálky z rybízu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Marta De Rienzo

Korálky z rybízu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Marta De Rienzo, 2022

Illustrations © Martina Fojtů, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-253-5763-7

ISBN e-knihy 978-80-253-5783-5 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5784-2 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5782-8 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Kdo jsi?

Jsem tvůj průvodce.

Kam mě vedeš?

Za obzor.

Za jaký obzor?

Za tvůj…

Mým milovaným Barunce a Tadeáškovi a všem malým velkým světlonošům…

I.

Já
a moje rodina

„Cyrilku vstávej, vstávej, no tak!“

„Já ještě spinkám…“ Zkouším si natahovat peřinku na místa, ze kterých ji maminka před chvílí odhrnula. Je to marný boj, ale každé ráno se o něj statečně pokouším. Musím si totiž stihnout aspoň chvíli třít nárty nohou o sebe. Tenhle pocit mám moc rád, je bažíčkovatý. To slovo jsem si vymyslel a je moje tajné, nezná ho ani maminka. Bažíčkovatý věci jsou totiž ty nejlepší na světě.

Jmenuju se Cyril. Je mi sedm, ale ještě nechodím do školy. Často totiž kašlu a mívám teplotu. Že nechodím do školy mi ani tak nevadí, protože Franta, můj nejlepší kamarád ze hřiště, který už do školy chodí, říká, že je tam nuda. Co mi ale vadí, je to, že nemůžu tak často běhat s ostatními kluky, abych se neuřítil, jak říká maminka. Pořád mě kontroluje. A taky nemůžu plavat, abych se nenastydnul. Ale letos na podzim do školy půjdu. Tatínek říkal, že už musím, a taky že to potřebuju jako sůl. Myslím, že maminka je z toho ustaraná, ale aspoň mě nebude tak často kontrolovat.

Dneska jdeme s maminkou k panu doktorovi s tím mým kašlem. Chodím tam nerad, ale když jsem hodný, jdu pak vždycky s maminkou do cukrárny a můžu si vybrat něco dobrého. Takže pomalinku vstávám a šourám se do kuchyně.

Na stole mám snídani. Maminka mi každé ráno připravuje teplé kakao, ze kterého se ještě kouří, takže musím foukat, a chleba s máslem, nebo s mazacím sýrem. Občas mi na něj taky nožem kreslí obrázky. Třeba minulý týden, když jsem si neuklidil večer v pokojíčku, jsem měl na krajíci nakreslené prasátko se zakrouceným ocáskem. Rychle jsem chleba snědl, aby ho neviděl tatínek. Ale maminka mu to řekla, protože se mi potom smál. Ale stejně mám radši sušky, teda sušenky, ale ty mi maminka ke snídani nedává, protože prý nejsou výživné.

Tatínek se jmenuje Standa a je inženýr, protože to máme napsané na dveřích. Každé ráno si obleče tmavé sako a kalhoty, vezme si na rameno tašku s počítačem a jde do práce. Mám tatínka raději, když si se mnou chodí na dvůr kopat s míčem. Připadá mi, že když si vezme ty černé šaty, tak je najednou nějaký přísnější a smutnější. Myslím, že k těm šatům patří nějaká neviditelná maska, díky které se tatínek vždycky promění. Z práce se vrací většinou hodně pozdě, často ho ani nevidím, než jdu spinkat. Myslím, že tatínek by byl lepším fotbalistou než inženýrem.

Pak mám ještě sestřičku Emičku. Je zatím malinkatá, asi jako můj plyšový myšák Ferda, se kterým spím. Narodila se o Vánocích. Zatím si s ní nemůžu hrát. Sice jsem zkoušel dávat jí do postýlky různé věci, ale maminka se vždycky zlobila. Nejvíc, když jsem jí chtěl dát o Velikonocích ochutnat čokoládové vajíčko. To jsem pak dostal na zadek. Dospělí prostě nerozumí tomu, co je bažíčkovatý!

Maminka se jmenuje Radka. Je moc hezká a hodná. Loni, když měla Emičku ještě v bříšku, tak byla velká jako velryba, ale když přijela z porodnice, tak už byla splasklá. Když byla Emička v bříšku, tak jsem ji poslouchal, jak tam žbluňká. To bylo moc legrační. Maminka mi říkala, že o mně Emička ví. Zkoušel jsem si s ní povídat a ona nic. Ale stejně jsem chtěl asi víc bráchu. Nevím, jestli bude Emičku bavit fotbal. Musím ještě počkat, až vyroste.

2.

Od pana doktora hurá do cukrárny

Mám na sobě kalhoty, které nesnáším, a svetr, který kouše. Maminka říká, že musím vypadat slušně, když jdu k panu doktorovi. Ach jo! Ještěže si ten svetr budu moct v ordinaci na chvíli svlíknout.

Maminka tlačí do kopce kočárek s Emičkou a pořád mi říká, jestli bych nemohl jít ještě pomaleji. Tak já tak jdu, ale říkám si, že maminka to asi nemyslí doslova, protože mě občas zatahá za rukáv. Cestu k panu doktorovi mám docela rád. Když jdeme kolem hřiště, zkontroluju, kdo tam je. Pak jdeme kolem cukrárny. Dnes ráno jsem ale trochu nejistý, protože cukrárna je ještě zavřená. Zeptal jsem se maminky, jestli má smysl jít k panu doktorovi, když mají ještě zavřeno. Maminka na mě jen mlčky přísně vykulila oči, takže se radši už neptám a jdu. Doufám, že bude v čekárně hodně dětí, aby cukrárnu stačili otevřít.

Vila, ve které má pan doktor ordinaci, je trochu strašidelná. Stojí v zarostlé zahradě, má oprýskanou pískovou omítku a hodně velkých, bíle rámovaných oken. Hned dole v přízemí vede do zahrady jedno tajemné okno, které si moc rád prohlížím. Nejsou v něm kytky, jako v těch ostatních, ale velká plachetnice. Je celá bílá se dvěma modrými proužky na plachtách a zabírá skoro celé okno. Vždycky si představuju, že okno vede do pokoje, který je plný šplouchající vody. Franta říkal, že tam možná bydlí nějaký námořník. Chtělo by to určitě prozkoumat zblízka.

„Prosím tě, na co tam zase koukáš, pojď už!“

Maminka bere Emičku z kočárku a vcházíme do vily. Velké vrzající dveře k panu doktorovi jsou hned dole v tmavé, zeleně vymalované chodbě. To je průšvih, říkám si, nikdo v čekárně není. Mé obavy spojené s otevřením cukrárny tak narůstají. Chvilku sedíme na dřevěné staré lavici, co všude tlačí. Maminka se mi jako vždycky snaží upravovat vlasy. To nemám vůbec rád. Ošívám se a prohlížím si obrázky na stěně. Jsou na nich hlavně klíšťata, zubní pasty a tak. Nestačím si je všechny prohlédnout, protože najednou vrznou bílé dveře do ordinace.

„Tak pojďte dál,“ říká zdravotní sestra.

Jejda, dneska tu není sestřička Maruška. Tu mám rád. Má světlé vlasy, je hezká a mluví tiše. Vždycky mě na konec pohladí a dostanu obrázek. Tahle dnešní je tlustá, mluví hlasitě a vypadá jako čert. A na hlavě má čepici podobnou té, co nosí Mikuláš, ze které jí trčí do stran černé krátké vlasy. Snažím se schovat za maminku, ale ta mě tlačí před sebou do dveří.

Pan doktor je naštěstí pořád stejný. Stojí u okna a říká jako vždycky: „Nazdar, chasníku! Tak se pojď ukázat.“

Když jsem se jednou zeptal maminky, co je to chasník, tak mi řekla, že chasník je zdravý venkovský chlapec a že když budu pěkně chodit k panu doktorovi, tak budu taky takový. Nevím úplně jistě, jestli chci být chasníkem, ale kdybych míň kašlal, mohl bych mít doma nějaké zvíře. Loni jsem totiž dostal morče, ale měl jsem na něj alergii. To mě moc mrzelo, protože s ním byla legrace, pořád mi utíkalo a dělalo bobky na koberec. Když ho tatínek odnesl zpátky do obchodu, hodně jsem brečel, a tak jsem dostal rybičky. S těmi si ale nemůžu hrát. Dal jsem jim aspoň jména a chodím se na ně dívat večer, když akvárko svítí.

„Tak pojď, ty chasníku,“ říká pan doktor, zvedá mě do výšky a posazuje na vysokou studenou postel. Nemám ji rád, protože je potažená igelitem. Nedosáhnu nohama na zem, a tak si s nimi kinklám ve vzduchu, ale není to bažíčkovatý. Konečně mi maminka stahuje kousavý svetr. „Tááák, otevři pusu,“ říká pan doktor a svítí mi do ní takovou divnou tužkou. Pak si bere velkou špejli jako od nanuku, ale mnohem větší. To se mi vůbec nelíbí a začínám kašlat. Maminka se na mě ustaraně kouká a Emičce je to jedno. Potom si pan doktor bere takový kovový ucho na dvou drátkách, které si pak zastrčí do uší. To mi připadá směšný. Musím zhluboka dýchat, pak nedýchat a pak zase dýchat. Maminka dýchá vždycky se mnou, i když ji pan doktor tím kovovým ouškem vůbec neposlouchá. Jako kdyby chtěla dýchat za mě. Pan doktor má vlasy okolem, ale když to řeknu, tak mě maminka vždycky opraví, že se neříká okolem, ale pleš.

„Můžeš se obléknout a chvilku počkej,“ řekne mi ta velká čertovská sestřička.

Oblékám se rychle, protože z ní mám přece jen trochu strach, ale myslím jen na cukrárnu. Představuji si vyrovnané řady indiánků, řezů a jahod se šlehačkou. Je to vždycky těžké rozhodování, protože si můžu vybrat jen jeden kousek. Moc rád bych taky zmrzlinu, ale to bych měl zase kašel. Už bych šel, ale pan doktor si dneska povídá s maminkou nějak dlouze. Čertovská sestřička mezitím v rohu ordinace vaří panu doktorovi čaj, a když ho přinese na stůl, pan doktor říká: „Sestři, vy jste anděl!“

Tak to opravdu nevím, jak může někomu, kdo vypadá jako čert v mikulášské čepici, říkat anděl. Jsem z toho zmatený, musím se na to zeptat maminky. Vycházíme z ordinace. Chci si ještě prohlížet obrázky v čekárně na zdi a trochu zdržovat, ale maminka mě zase strká ven. Ale nějak méně důrazně než předtím. Před vilou, když dá Emičku do kočárku, si přede mě sedne na bobek, pohladí mě po vlasech a vzdychne: „Tak pojď, ty můj chasníku.“

Huráááá! Z dálky vidím, že už otevřeli. Před cukrárnou je vyndaná černá tabule, na kterou paní cukrářka křídou píše, co dneska mají. Nevím ale, jestli je to zapotřebí. Áááách, mohl bych to všechno vyjmenovat se zavázanýma očima, vlastně i s nezavázanýma, protože ještě neumím moc číst, jen některá písmenka. Před cukrárnou na malém náměstíčku je v řadě několik stolků se židlemi, co jim maminka říká zahrádka. Jsou pěkné, z proutí, a nad každým stolkem je roztažený deštník, teda vlastně slunečník.

Protože Emička spí, posílá mě maminka dovnitř samotného, abych si sám vybral. Páni, to je něco úplně nového, tohle maminka ještě nikdy neudělala. Vcházím dovnitř a se zatajeným dechem se přibližuji k vitríně, za kterou jsou dortíky vyrovnané jako lodě v loděnici na nábřeží. Jsem tak nedočkavý, že mám nos přitisknutý na vitrínu, která se zamlžuje.

„Tak co to dneska bude, mladíku?“ ptá se vesele paní cukrářka.

„Já, já bych… Já ještě nevím.“ Stoupám si na špičky, abych viděl i do nejvyššího patra vitríny, kam mě občas maminka zvedá. Mám to! „Chci větrník,“ řeknu nejistě.

Ten mi maminka nechce kupovat, protože se vždycky strašně zapatlám. Ale právě větrník je bažíčkovatý. Jí se totiž špatně lžičkou. Nejdřív z něj maminka odloupne opatrně horní půlku a já z té spodní lžičkou vyberu šlehačku se žloutkovým krémem. Ale pak přijde to nejlepší. Horní polovina je tuhá, a když s ní chvíli bojuju, tak mi maminka řekne: „Vezmi si to prosím tě radši do ruky, já se na to nemůžu koukat.“ A to pak přijde to pravý bažíčkovatý. Horní půlka větrníku je z bublinovatého tuhého těsta, politého karamelovou polevou, která se pěkně patlá na prsty. Ohryzávám pomalu dokola horní půlku větrníku a užívám si sladkou chuť polevy na zapatlaných prstech. Dolní půlka větrníku pod krémem není tak zábavná, protože je bez polevy a z měkkého těsta. Tu nechám většinou mamince.

Odcházím z cukrárny a se svým dnešním výběrem jsem velmi spokojený.

„Tak co sis vybral?“ ptá se maminka a pohupuje lehce kočárkem.

„Větrník,“ pronáším vítězně a s obavami čekám na maminčinu reakci.

Ale tentokrát kupodivu jen souhlasně pokývne hlavou a nic nenamítá. Maminčina reakce je natolik překvapivá, že se rychle odhodlávám a dodávám: „Maminko, mohla bys mi koupit ještě bonbóny? Teda, gumový zvířátka, prosím.“

Maminka se pousměje, a když dorazí paní cukrářka s větrníkem na talířku, řekne: „Prosím ještě jedno velké preso a gumové medvídky.“

Jsem štěstím celý bez sebe a dodávám: „Medvídky ne, ale zvířátka!“

Paní cukrářka se jen hlasitě zasměje a říká: „Tak si běž vybrat, která to budou.“

Protože můžu sníst jen tři zvířátka po jídle, vybírám si ta největší, teda hlavně hady. Nejvíc bažíčkovatý to stejně bylo ale jednou s Frantou, když přinesl pytlík medvídků na hřiště. Nacpali jsme si jich do pusy co nejvíc najednou a taky dělali pokusy s bublinkovou limonádou. Medvídci v puse pěkně nabobtnali, až se nám skoro dělaly boule za ušima. Hehe, to ale maminka samozřejmě neví! Taky mi Franta vyprávěl, že když medvídky večer polije vodou, do rána vyrostou. Chtěl jsem to taky zkusit, ale vždycky medvídky hned sním.

Mezitím co si užívám bažíčkovatě větrníku, všímám si, že maminka nic neříká a vážnýma očima mě za šálkem kávy pozoruje. Ale myslí přitom na něco vzdáleného. Mezi obočím se jí objevila malá ustaraná čárka.

„Mami, proč říkal pan doktor té ošklivé sestřičce, že je anděl?“

Maminka najednou zbystří, pokládá šálek na stůl a ptá se mě: „Proč myslíš, Cyrilku, že je ta sestřička ošklivá?“

„No, je jako z čertí pohádky, co dávali na Vánoce v televizi,“ zubím se. Ale mamince to asi nepřipadá vůbec směšné.

„Víš, Cyrilku, nesmíš posuzovat lidi podle toho, jak vypadají,“ říká mi vážně. „Já si myslím, že sestřička je hodná, jen prostě nevypadá jako Maruška.“

Pořád mi to ale není jasné: „Ale nevypadá jako anděl,“ trvám si zarputile na svém.

„A ty jsi někdy viděl anděla, Cyrilku?“ ptá se s tázavým pohledem maminka.

Krátce se zamýšlím a vítězně nacházím odpověď: „No, na Mikuláše přece!“

Maminka se konečně rozesmála a čárka mezi obočím někam ulítla: „Víš, andělé jsou i mezi lidmi, mají krásná srdce. A to nepoznáš podle toho, jak vypadají, ale jak jsou hodní k druhým.“

Jsem tak zaujatý rozhovorem, že se zakousnu i do měkké části větrníku a napadá mě, aha, tak to budu muset lidi mnohem víc pozorovat. Není to tak jednoduché, jak jsem si myslel. Mohou být někým úplně jiným, než se zdají být ve skutečnosti. Zní to jako velké dobrodružství. Páni, to možná neví ani Franta, i když už chodí do školy. Oči se mi přitom zatoulávají do přítmí uvnitř cukrárny, kde paní cukrářka právě přináší nový tác s dortíky. Svítí zářivě bíle, stejně jako její zástěra a mašle ve vlasech. Paní cukrářka je určitě anděl, o tom není pochyb, pomyslím si.

Z mého přemítání o andělech mě vytrhuje maminka: „Co bys říkal tomu, kdybychom odjeli na prázdniny z města ven?“

„Jako teď?“ vypadlo ze mě i s kouskem větrníku.

„Ano, tyhle prázdniny. Zkusíme s tatínkem něco vymyslet. Pan doktor říkal, že by ti to moc pomohlo.“

Óóóh, dnes je krásný den, napadá mě. Nejdřív větrník a bonbóny a teď cesta někam do neznáma. „A kam pojedeme?“

„Buď trpělivý, něco najdeme,“ usmívá se potutelně maminka.

3.

Prázdninový
plán

Dnes večer, víc než jindy, se těším, až uslyším tatínkovy klíče rachtat v zámku. Jsem celý nedočkavý, abych mu sdělil, že pojedeme z města ven, i když vlastně ještě nevím kam. Už jsem v pyžamku a tatínek stále nikde. Maminka ukládá Emičku, když vtom konečně slyším tatínka přicházet. Vyřítím se z pokojíku a křičím: „Tatínku, tatínku, pojedeme z města ven – teď!“

Tatínek mě nejdřív zvedne do výšky, jako vždycky, a když mě postaví na zem, pátravě opáčí: „To je ale novina, o tom já nic nevím.“ A pak odchází do kuchyně za maminkou a já slyším, jak říká: „Ahoj, jak je? Jsem dneska na hadry.“

Nevím sice, co to úplně přesně znamená, protože tatínkovy černé šaty vypadají stejně jako ráno, ale říká to často. Nemám čas se tím teď zabývat a běžím za rodiči do kuchyně, ale maminka se hned otočí a řekne: „Mazej do postýlky, už je pozdě, musím tatínkovi připravit večeři.“

Jsem hodně zklamaný, protože jsem čekal tatínkovo vřelejší přijetí a chtěl jsem se o maminčině plánu dozvědět víc. Odcházím, jak zmoklá slepice, ale pro jistotu nechávám přivřené dveře do svého pokojíčku, protože kuchyň je hned naproti a můžu tak aspoň poslouchat.