Dobro a zlo 21. století

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Marek Orko Vácha, Klára Mandausová

Dobro a zlo 21. století – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Marek Orko Vácha, Klára Mandausová

Cover photo © Robert Tichý

ISBN tištěné verze 978-80-204-6049-3

ISBN e-knihy 978-80-204-6060-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6061-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6059-2 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

„Zlo je absolutně nekreativní, je stále stejné. Dobro je jiskřivé, tvůrčí, roztančené, sebeironické a velmi humorné.“

Marek Orko Vácha

V tekutém písku dvou barev

Kdo je dobrý a kdo zlý? Odkud se zlo bere a kde začíná? Rodíme se jako dobráci, nebo jako mizerové? Dokážeme být dobří, přestože žijeme ve světě, který je zlý? Poznáme, když pácháme zlo? Může být i dobro zlé? Lze zlu oplácet zlem? A existuje vůbec definice dobra a zla?

Je tolik otázek! Odpovědi vyskakují náhle jako ryba nad hladinu, ale můžou se pod ní i dlouho schovávat, převalovat se v temnotě dna, čekat na objevení a pak se vynořit, zablácené a nejisté.

Dobro a zlo existují v čase vedle sebe, míchají se a prolínají. Bojují spolu, předávají si vládu, prohrávají, uvolňují si místo, rozmělňují se a mísí se navzájem.

Jsou tekutým pískem, zrnky dvou barev, černé a bílé. Aby bylo zřejmé, kdo je kdo, na kterou stranu se přidat.

Bylo to tak v dávné i nedaleké historii stejně jako ve 21. století.

Nad definicí dobra a zla v nedávné době někteří mávali rukou. Jsou to jen filozofické termíny, kdo by se jimi zabýval, vždyť je na světě tolik zábavy!

Přemýšlet o nich se totiž začíná, až když je ouvej…

V novém tisíciletí vytrhl západní svět z jízdy na radosti atentát na newyorská Dvojčata. 11. září 2001, krutý začátek věku, který si mnozí s nadějemi malovali jako ten nejlepší, co kdy byl.

Desítky let po skončení druhé světové války se nic nezdálo být nemožné. Západní civilizaci ovládl hédonismus. Psi mají své šampaňské a adventní kalendáře, lidé klimatizovaná jógová studia a sociální sítě, jejichž prostřednictvím lze vydělávat miliony bez nutnosti cokoli umět a znát. Svět, ten západní, se zdá být bez chyb, existují pilulky pro zábavu i na milování a to ošklivé a hrůzné se děje jen ve filmech nebo v televizi. Odpustkem za vlastní pohodlí a štěstí budiž pár set nebo tisíc zaslaných na dobročinné konto. Lidská touha po blahu se plní až k zalknutí.

Teroristický útok přetrhl krásné snění a proměnil jej na noční můru. Dotkl se v té době nedotknutelného. O několik let později přišla hospodářská krize. Ale pořád to ještě bylo pro mnohé spíš takové šťouchnutí. Šílené, ale daleké. Zeštíhlilo peněženky, ale většinou ne tak, že by tato dieta ohrožovala život vyhladověním. Začal se ale klubat strach a údiv, zaseté semínko pochybnosti: Takže my nejsme nesmrtelní? Zapadlo do půdy a jeho čas růstu a kvetení přišel v roce 2020. Na světlo světa, který se zdál být tolik bezstarostný a pevně svištící v pohodlných kolejích, ho vytáhla pandemie.

Cože? Nemoc, která se týká úplně všech? I sousedů, kteří si každý rok dopřejí dovolenou na Bali, multimiliardáře, co kotví se svou jachtou v Cannes, farmáře, který postává každou středu na trhu, i té krásné mladé holky odvedle? Nákaza a smrt zasahovala i tam, kde si ji málokdo uměl představit. Vzala to kobercovým náletem a nezastavilo ji bydlení na prestižní adrese, akademický titul, peníze, ani věk nebo náboženské vyznání.

Nikdo ho nezval, přesto se okem neviditelný nepřítel začal ohromnou rychlostí rozlézat a hodovat na své vlastní hostině. Než mu došlo, že chce-li přežít, může sice své vynucené hostitele ožebračit, ale nikoli zabít, stálo to mnoho životů po celém světě. Padni, komu padni, pán nebo kmán.

Spolu s virem postupoval strach, chaos, ale i soucit, potřeba a chuť pomáhat. Západní svět přepnul na autopilota, aby získal čas na přemýšlení, jak přežít.

Pandemii se v západním světě podařilo to, co v posledních téměř desetiletích nikomu: Obnažila v člověku dobré i zlé. Konec – Italové pro to mají přesný výraz dolce far niente – sladkého nicnedělání.

Nemoc vyburcovala k záchraně. Najednou tu nešlo o drahá auta, vily s bazénem, noci v pětihvězdičkových hotelích na pláži, o sousedské spory kvůli jablku, co spadlo na cizí zahradu, o zlevněnou basu piv... Začalo jít o život. Všem a všude. Probudily se základní instinkty. Spát jim nedal ani rok 2022. Užuž to vypadalo, že si lze alespoň na chvíli vydechnout. Jenže 24. února Rusko napadlo Ukrajinu. Smrt v přímém přenosu, miliony prchajících žen a dětí. Suverenita a svoboda rozetnutá vejpůl.

Jak se dívá na uplynulé roky katolický kněz a biolog vyučující na lékařské fakultě etiku Marek Orko Vácha? Co během nich podle něj vyplavalo na povrch a jakými lidmi jsme se ukázali být?

Společnou debatu jsme zahájili už na začátku pandemie a pokračovali v ní ve chvíli, kdy se Ukrajina ocitla ve válce.

Velké díky Markovi za jeho myšlenky.

Velké díky za to, že věří v dobro a vidí dobrotu lidských bytostí.

A že žije tak, aby mělo dobro na Zemi trvalé bydliště, a inspiruje k tomu ostatní.

„Hřích je granát, který trhá duši zevnitř. Hřích není čokoládový dortík, který Bůh z nějakých důvodů arbitrárně zakázal, protože měl zrovna takovou náladu.“

O Markovi Orko Váchovi

Když mluví, dívá se kamsi do prostoru, někdy zavírá oči, to aby myšlenky, které mu proudí z úst, nic nerušilo. Omlouvá se za to: „Promiňte, není to vůči vám nezdvořilost. Jen se tak soustředím, se zavřenýma očima i kážu.“

Kdo by se na něj zlobil. Když sedíte naproti němu, nemůžete naopak spustit oči z jeho tváře. Prostupuje jí vnitřní krása. Spojená s řečí vytváří lektvar, fáč na rány světa. Přestože on sám o sobě tvrdí a směje se u toho, že opravdu není žádný Mirek Dušín. Zopakuje to během rozhovoru několikrát a na otázku proč znovu odpoví širokým úsměvem a jemně přimhouří oči. A vzápětí dodá: „Ale vždyť víte, že to všechno byla jen legrace.“ A vy se necháte unášet tajemstvím. Ano, i duchovní ho mají, jak by ne. Mysterium je jejich pracovní náplní.

Jako malý chtěl být biologem a cestovatelem. A taky se obojím stal. Rád létá do Jižní Ameriky, navštívil Antarktidu. K nauce o životě zkoumající organismy přidal následně teologii.

Studoval na gymnáziu v Brně a chodil pravidelně do kostela, ale jak říká, farářům se v té době nic nesvěřovalo. Dost jich spolupracovalo s StB nebo byli členy Pacem in terris, sdružení katolických duchovních podporovaného komunistickými úřady a kolaborujícího s režimem. Farář pro něj sice nebyl vzor, ten, o koho by se mohl opřít, ale na víru kvůli tomu nezanevřel.

Brněnský kostel sv. Tomáše, který navštěvoval, patřil k těm, v jehož lavicích sedávala zajímavá parta: Biologové, lékaři, filozofové, teologové, intelektuálové pracující jako jeřábníci, v kotelnách a v podobných profesích, kam je komunisti vykázali.

A nebyl to jen kostel, kde se scházeli, v té době nebyla nouze o bytové semináře a ty byly podle Marka mnohdy na vyšší úrovni než výuka na teologické fakultě. Nebylo to jen předávání znalostí, ale i snaha uvést posluchače do duchovního života, modlitby či meditace. A nebyla to jen věda pro vědu, tahle setkávání v sobě měla oheň, vášeň a touhu po vědění.

V jedné chvíli, bylo to v prvním ročníku na vysoké, si Marek řekl, že by bylo dobré být knězem. Po poradě s kněžími z podzemní církve ale dostudoval biologii a měl vizi, že v teologii bude pokračovat po emigraci někde na Západě. Jenže doba se změnila, státnice z biologie dělal v červenci 1990 a nic nebránilo tomu, aby začal studovat v olomouckém semináři.

Když Marek dostane otázku na téma celibátu a toho, že vyměnil svoji profesi za rodinný život, zeširoka se rozpovídá. O celibátu přemýšlel každý den a zná kněží, kteří ho zvládli zpracovat a jsou šťastní, radostní. Což není úplně Markův případ. Netroufá se proto ptát mladých mužů, zda by uvažovali o semináři a cestě katolického duchovního. Kdyby on sám viděl běsy, které přijdou za první zatáčkou, nevěděl by, zda by měl znovu odvahu po ní jít. Jak doznává, vnitřní záležitosti a bolesti duše mohou být enormní, občas je to k zbláznění a na pokraji sebevraždy. Marek ale vytrval.

Jeho kázání jsou oblíbená, a kdyby se do kostela prodávaly vstupenky jako na koncert, byly by během minuty vyprodané.

Svůj čas dělí mezi výuku na lékařské fakultě, kde seznamuje studenty s etikou, svůj milovaný Skaut – právě odtud pochází jeho přezdívka, kterou vkládá mezi jméno a příjmení, Orko znamená Orlí oko, – a farnost v Lechovicích u Znojma.

Poněkud sebelítostivě, ovšem s nadsázkou, podotýká, že ho život semílá. Od té doby, co přišel do Prahy, učí od pondělí do pátku, v sobotu oddává a v neděli slouží mše ve své farnosti na jižní Moravě. Nejdřív si myslel, že nemít volný den vydrží tak čtrnáct dní. Ve stejném režimu jede již patnáctý rok.

Přiznává, že se cítí lehce unavený a uvažuje, jak se životem naložit dál a co by měl omezit, aby se ze všeho nezbláznil. Plány prý jsou.

Odpočívá na své lechovické farnosti, obvykle tak, že leží v posteli a dívá se do stropu. Dřív jezdil s kamarády na výlety do Podyjí, ale i dál, do Argentiny, Chile, podíval se i na Antarktidu. V přírodě blízké i té vzdálené dokáže vypnout, čas se sympatickými blázny, jak sám své souputníky nazývá, plyne v duchu chaotičnosti a bláznivosti, které dají zapomenout na všední starosti. Na čas překazil cestovatelské plány covid, teď už zase uvažuje o další expedici.

Ač na jeho slova čekají jeho posluchači jako na svěží déšť, co staví věci do jiného světla a rozjasňuje mysl, Marek tvrdí, že není tím, kdo by měl dávat rozumy. Jeho kněžství prý není vzorové. S pokorou říká, že Bůh po nás nechce, abychom nedělali chyby. Podle něj je cílem života žít podle Desatera, ovšem cílem křesťanství není nejprve opustit své hříchy, a teprve pak s vírou nastoupit na cestu k Bohu. Tak to podle Marka nefunguje. Kdo se bude chtít nejdřív zbavit hříchů a až pak se začít modlit, bude čekat marně do smrti. Lidé jsou podle něj pozvaní k tomu, aby sedli na plachetnici, opustili přístav a vyrazili na širé moře. Těm, kdo mu naslouchají, k tomu říká: „Hříchy jsme měli, máme a mít budeme, cílem není zbavit se jich na prvním místě, cílem je jít k Bohu. Ježíš řekl: ,Já jsem ta cesta‘, to je jasný program. Kdo chce následovat Krista, je to teď a tady, nebo vůbec a nikdy. Kdo by čekal, že se zbaví například zlozvyku, toxického vztahu či jiného hříchu, bude čekat věčně.“

Podotýká, co je ale dobré vědět: „Hřích je jako granát, který trhá duši zevnitř. Hřích není čokoládový dortík, který Bůh arbitrárně zakázal, protože měl na to zrovna náladu.“

Podle Marka přicházíme do kostela jako parta průšvihářů, lidí, kteří mají s Desaterem problém a moc dobře to o sobě vědí, chtějí s tím něco dělat, i když jim to třeba zatím moc nejde. Jak říká, alespoň mají dobrou vůli, pomodlí se. Tím na jedné straně hlásají etiku Desatera, na druhé to, že ne vždycky za všech okolností jsou podle něj schopni žít.

Pokrytec tak není v duchu jeho slov ten, kdo hřeší, chodí do kostela a hledá cestu k Bohu, nýbrž ten, kdo se tváří jako velmi ctnostný, ale ve skutečnosti není. A uvádí příklad: „Kdo si pověsí na kabát žlutomodrou stužku a hlásá, že podporuje Ukrajinu, ale nedělá to, je pokrytec; na rozdíl od alkoholika, který přizná, že pije, ale nemůže s tím nic dělat. Ten je troska, ale pokrytec ne.

A odkazuje na první modlitbu, kterou začíná mše svatá: „Vyznávám se všemohoucímu Bohu a vám všem, že často hřeším myšlením, slovy i skutky a nekonám, co mám konat: je to má vina, má veliká vina. Proto prosím Matku Boží, Pannu Marii, všechny anděly a svaté i vás, bratři a sestry, abyste se za mě u Boha přimlouvali.“

Kdo jsi bez viny, hoď kamenem… A tak se Marek zamýšlí nad tím, zda by nebylo dobré, aby farář postavil před každého účastníka mše zrcadlo. Alespoň pět minut by prý lidé nepřemýšleli o tom, jak jsou ostatní hloupí a jaké hříchy páchají. Pohled do vlastního nitra není žádné sebemrskačství ani snaha o vzbuzení pocitu viny, je to prostě jen pohled zpytující, objevující, očistný.

A dokládá vše slovy svého oblíbeného G. K. Chestertona: „Světec je ten, kdo o sobě ví, že je hříšný.“

Kdo si uvědomuje hřích včetně svého, uvědomuje si i zlo. Má snahu, sílu i motivaci ho napravit.

A zlo díky tomu prohrává.

„Patří k dospělosti připustit si, že si opravdu můžeme vybrat smrt. Musíme se moc a moc snažit, abychom si zvolili život.“

„Řekněme nahlas, že není žádná generace, která by byla lepší, nebo horší, jsou jen jiné.“

I. Dějiny neskončily

O těžkých časech píšou učebnice dějepisu. Člověk 21. století nabyl dojmu, že hrůzy zůstávají pouze v nich. Pandemie a válka na Ukrajině ukazují, jak moc se mýlil.

Co pro vás znamenaly uplynulé roky? Nebyly jednoduché – pandemie, válka…

Studentům na přednáškách říkám: Je to vzkaz, že dějiny neskončily, dějepis není uzavřená kapitola, tak jak to někdy prezentují ve školách. Není od–do. My dějiny tvoříme. První úder nového tisíciletí byla covidová pandemie. Prověřila mimo jiné, jak je vláda schopna komunikovat s občany a jak stát je, nebo není schopen postavit se nákaze, která zabíjí. Následovala válka na Ukrajině. Máme z ní obavu. Uvědomujeme si, jak je naše existence ve vesmíru křehká. A že iluze bezpečí, kterou jsme měli, byla opravdu jen iluze. Mezi těmito událostmi je ale jeden zásadní rozdíl.

Jaký?

Když na Islandu vybuchla sopka a nemohla létat letadla, hledal se viník. Kdo za to může a proč že jsme s naší technikou problém ještě nevyřešili. Když u nás v nemocnici zemře malé dítě, rodiče se také často ptají, kdo za to může. Smrt přeci musí být vý- sledkem nějakého šlendriánu, muselo se přeci něco zanedbat! V těchto okamžicích si uvědomujeme, jak je život křehký. My křesťané máme navíc pocit, že nás z toho Bůh zase vytáhne. Jenže za takové věci nikdo nemůže, ty se prostě stávají a nelze je zpravidla nijak ovlivnit. A pak jsou situace, jako je válka, které nutné nejsou a na které vliv mít můžeme. Moj- žíš nabízí lidem požehnání, nebo kletbu, život, nebo smrt, a nabádá je, aby si vybrali život. Krásně o tom kážeme, takže by přeci každému mělo být jasné, co si má vybrat. Ale není, možnost, že si vybereme smrt, reálně existuje. Už nejsme děti, které by Bůh chránil jakýmsi deštníkem proti zlu, které přichází odněkud z vesmíru, od zlých lidí. Je v rejstříku možností člověka zničit se třeba jadernou válkou. Najednou to vidíme na vlastní oči a bojíme se, že konflikt na Ukrajině v jadernou válku přerůst může. Patří k dospělosti připustit si, že si opravdu můžeme vybrat smrt. Musíme se moc a moc snažit, abychom si zvolili život. Zlo, které se děje teď, i to, na které vzpomínáme, volá do nebe. Každý rok jezdíme se studenty do Osvětimi. Není žádný malý koncentrační tábor, není žádná malá válka. Smrt každého jednotlivého nevinného člověka volá do nebe po vysvětlení. Pokud tyto věci existují v měřítku jednotek, musí existovat i v lidstvu jako takovém.