Přeložila:

IVANA DRESIA

Brittainy C. Cherry: Vzduch, který dýchá

Vydání první

Copyright © 2015 by Brittainy C. Cherry

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2511. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Air He Breathes vydaného v roce 2015

Český překlad © 2022 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography: Ellie of Love & Books

Cover Design: Quirky Bird

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1820-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1821-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brittainy C. Cherry

Vzduch, který dýchá

Elements (1)

VĚNOVÁNÍ

Všem bílým pírkům.

Děkuju za připomínku.

PROLOG

Tristan

2. dubna 2014

„Máš všechno?“ Jamie si kousala nehty, zatímco stála ve foyer domu mých rodičů. Její krásné modré oči laně se na mě usmívaly a připomínaly mi, jaké mám štěstí, že ji mám.

Přešel jsem k ní, objal ji a přitáhl si její drobné tělo k sobě. „Jo. Myslím, že jo. Myslím, že tohle je naše chvíle.“

Objala mě rukama kolem krku a políbila mě. „Jsem na tebe tak pyšná.“

„Na mě? Snad na nás,“ opravil jsem ji. Po dlouhých letech snění konečně ožil můj sen vyrábět a prodávat rukodělný nábytek. Můj otec byl mým nejlepším přítelem a současně obchodním partnerem a oba jsme se právě chystali do New Yorku, abychom se setkali s několika podnikateli, kteří projevili velký zájem o spolupráci s námi. „Kdybych neměl tebe, ničeho bych nedosáhl. Tohle je naše šance získat všechno, o čem jsme kdy snili.“

Znovu mě políbila.

Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl někoho tolik milovat.

„Než odejdeš, myslím, že bys měl vědět, že mi volala Charlieho učitelka. Zase se ve škole dostal do maléru, což mě nepřekvapuje, když vidím, jak je celý po svém otci.“

Zazubil jsem se. „Copak provedl tentokrát?“

„Paní Harperová říkala, že vmetl nějaké dívce, která si dělala legraci z jeho brýlí, že doufá, že se udusí ropuchou, protože sama vypadá jako ropucha. Udusit se ropuchou – no věřil bys tomu?“

„Charlie!“ zavolal jsem směrem k obývacímu pokoji. Vyšel ven s knihou v ruce. Neměl na nose brýle, což, jak jsem věděl, mělo co do činění právě se šikanou.

„Jo, tati?“

„Řekl jsi nějaké spolužačce, aby se udusila žábou?“

„Ano,“ odpověděl mi věcně. Vzhledem k tomu, že mu bylo teprve osm, se zdálo poněkud překvapující, že si nedělá žádné starosti s tím, aby se na něj jeho rodiče nerozzlobili.

„Kámo, nemůžeš říkat takové věci.“

„Jenže ta holka vážně vypadá jako hnusná ropucha, tati!“

Musel jsem se odvrátit, aby neviděl, jak se směju. „Pojď mě obejmout, kámo.“ Pevně mě objal. Už teď jsem se bál těch dní, kdy objímání od táty bude něco, čemu se bude vyhýbat. „Budeš hodný na mámu a na babičku, až budu pryč, že jo?“

„Jo, jasně.“

„A nasadíš si brýle, když budeš číst.“

„Proč? Vypadají debilně!“

Sehnul jsem se a poklepal mu na nos. „Správní chlapi nosí brýle.“

„Ty nenosíš brýle!“ zakňoural.

„Jo, no. Někteří správní chlapi nenosí brýle. Ale ty si je nasaď, kámo,“ usmál jsem se.

Než odběhl dál číst svůj román, něco zabručel. Naplňovalo mě štěstím a pýchou, že ho čtení zajímalo víc než videohry. Věděl jsem, že podědil svou lásku ke knihám od své mámy knihovnice, ale stejně jsem si rád myslel, že to byla i moje zásluha, protože jsem mu tak rád četl, když byl ještě u mámy v bříšku.

„Co máte dnes v plánu?“ zeptal jsem se Jamie.

„Odpoledne jdeme na farmářský trh. Tvoje máma potřebuje nějaké nové kytky. A nejspíš koupí Charliemu něco, co vůbec nepotřebuje. Jo, a abych nezapomněla. Zeus ti rozkousal oblíbené tenisky, takže ti seženu nějaké nové.“

„Ježíši! Čí to byl vlastně nápad pořídit si psa?“

Zasmála se. „Viním z toho tebe. Já jsem žádného psa nechtěla, ale ty nikdy neumíš říct Charliemu ne. Ty a tvoje matka máte hodně společného.“ Znovu mě políbila, než vytáhla rukojeť mého kufru. „Užij si výlet a jdi splnit naše sny.“

Přitiskl jsem svoje rty na její a usmál se. „Až se vrátím domů, postavím ti knihovnu snů. S vysokými žebříky a tak. A pak se s tebou pomiluju někde mezi Odysseou a  Jako zabít ptáčka .“

Kousla se do spodního rtu. „Slibuješ?“ zeptala se.

„Slibuju.“

„Zavolej mi, až letadlo přistane, ano?“

Souhlasně jsem přikývl, zatímco jsem vycházel z domu za tátou, který už na mě čekal v taxíku.

„Hej, Tristane!“ zavolala za mnou Jamie, když jsem nakládal zavazadlo to kufru auta. Charlie stál vedle ní.

„Ano?“

Oba si udělali z rukou trychtýř a křičeli: „MILUJEME TĚ!“

Usmál jsem se a zavolal na ně to samé.

Na palubě letadla táta neustále mluvil o tom, jaká je to pro nás velká příležitost. Když jsme dorazili do Detroitu na mezipřistání, oba jsme si zapnuli mobily, abychom zkontrolovali e-maily a poslali Jamie a mámě zprávu, že jsme v pořádku.

Když se nám zapnuly telefony a oběma naskočily desítky zpráv od mámy, věděl jsem, že je něco špatně. Jakmile jsem si přečetl první zprávu, obrátil se mi žaludek. Při čtení mi málem vypadl telefon z prstů.

Máma: Jamie s Charliem měli nehodu. Oba jsou na tom zle.

Máma: Vraťte se domů.

Máma: Rychle!

V jednom jediném okamžiku se mi změnil celý život.

První kapitola

Elizabeth

3. července 2015

Každé ráno si čtu milostné dopisy napsané pro jinou ženu. Já a ona jsme toho měly hodně společného, od čokoládových očí až po stejný blonďatý odstín našich vlasů. Sdílely jsme stejný druh smíchu, který byl tichý, ale nabýval na hlasitosti ve společnosti těch, jež jsme milovaly. Ona při úsměvu zvedala pravý koutek úst, a když se mračila, svěsila ten levý. Stejně jako já.

Našla jsem ty dopisy v odpadkovém koši, vyhozené i s celou plechovou krabicí ve tvaru srdce. Stovky zpráv, některé dlouhé, jiné krátké, některé šťastné, jiné srdceryvně smutné. Data dopisů sahala daleko do minulosti, některé byly starší než celá moje existence na této zemi. Některé dopisy byly označeny iniciálami KB, jiné HB.

Přemýšlela jsem, jak by se táta cítil, kdyby věděl, že je máma všechny vyhodila.

Ale v poslední době mi bylo zatěžko uvěřit, že máma byla tou stejnou osobou, která ožívala v těchto dopisech.

Tak celistvá.

Naplněná.

Součástí něčeho dokonalého.

V poslední době se zdála být naprostým opakem všech těch věcí.

Zlomená.

Neúplná.

Neustále osamělá.

Po tátově smrti se z mámy stala děvka. Neexistoval žádný jiný způsob, jak to vyjádřit. Nedošlo k tomu hned, ačkoliv paní Jacksonová z naší ulice vykládala každému, kdo byl ochotný naslouchat, že máma odjakživa ráda roztahovala nohy, i když byl táta ještě naživu. Věděla jsem však, že to není pravda, protože jsem si ještě moc dobře pamatovala, jak se na něho dívala, když jsem byla malá. Když se žena takovým způsobem dívá na muže, nemá oči pro nikoho jiného. Když za úsvitu odcházel do práce, chystala mu snídani i oběd a pokaždé přidala něco sladkého. Táta si vždycky stěžoval, že má hlad, i když se nají, a tak se máma vždycky starala, aby měl i nějaký ten zákusek.

Táta byl básník a učil na univerzitě vzdálené asi hodinu cesty odsud. Nebylo divu, že si ti dva neustále psali milostné vzkazy. Táta miloval slova, vstřebával je s první ranní kávou a pohrával si s nimi i během své večerní skleničky whisky. A i když máma nebyla tak silná ve slovech jako její manžel, moc dobře věděla, jak vyjádřit svoje city. Bylo to znát v každém dopise, který napsala.

Od toho okamžiku, kdy táta ráno vyšel ze dveří, se máma nepřestávala usmívat. Prozpěvovala si, zatímco uklízela po domě a vypravovala mě do školy. Mluvila o tátovi, říkala, jak moc jí chybí, a psala mu zamilované dopisy, dokud se večer nevrátil domů. Jakmile vešel do dveří, máma jim oběma vždycky nalila sklenku vína. Táta broukal jejich oblíbenou písničku a políbil ji na zápěstí pokaždé, kdykoliv se k němu přiblížila. Neustále se spolu smáli a něčemu hihňali, jako by to byli poprvé zamilovaní teenageři.

„Jsi moje věčná láska, Kyle Baileyi,“ říkávala máma a přitiskla svoje rty na jeho.

„A ty jsi moje věčná láska, Hannah Baileyová,“ odpovídal táta a přivinul ji k sobě.

Milovali se takovým způsobem, že i pohádky bledly závistí.

Takže když toho rozpáleného srpnového dne před lety táta umřel, část mámy odešla s ním. Vzpomněla jsem si, co jsem četla v jednom románu. „Žádná spřízněná duše neodchází z tohoto světa sama, vždycky si s sebou vezme kousek své druhé polovičky.“ Nenáviděla jsem autora za to, že měl pravdu. Máma tenkrát celé měsíce nevstala z postele. Musela jsem ji každý den nutit jíst a pít a jen jsem doufala, že ji ten smutek nezahubí. Dokud neztratila svého manžela, nikdy předtím jsem ji neviděla plakat. Sama jsem emoce příliš nedávala najevo, protože jsem věděla, že by byla ještě smutnější.

O to víc jsem brečela, když jsem byla sama.

Když konečně vstala z postele, několik týdnů chodila do kostela a brala mě tam s sebou. Dobře jsem si vzpomínala na tu dobu, kdy mi bylo dvanáct a v kostele jsem se cítila úplně ztracená. Nikdy jsme vlastně nebyli takový ten modlicí se typ rodiny, dokud se nestalo něco zlého. Naše cesty do kostela nicméně neměly dlouhého trvání, protože máma jednoho dne nazvala Boha lhářem a začala pohrdat maloměšťáky, kteří marnili čas takovými podvody a planými sliby o zemi zaslíbené.

Pastor Reece nás požádal, abychom pár bohoslužeb vynechaly, dokud se věci neuklidní.

Až do té chvíle jsem netušila, že lidé můžou být vykázáni ze svatého chrámu. Když pastor Reece říkával : Pojďte všichni ke mně , myslela jsem si, že to platí i pro nás.

V současné době se máma zaměřovala na novou kratochvíli: pravidelně střídala muže. S některými spala, jiní jí pomáhali s placením účtů a některé prostě měla ráda kolem sebe, protože byla osamělá a oni vypadali trochu jako táta. Některé dokonce oslovovala jeho jménem. Dnes večer opět stálo před jejím malým domkem zaparkované auto. Bylo tmavě modré, s lesklými kovovými stříbrnými rámy. Sedadla uvnitř byla potažena jasně červenou kůží. Na jednom z nich seděl muž s doutníkem mezi rty a mámu držel na klíně. Vypadal, jako by ho sem vystřelili ze šedesátých let minulého století. Máma se hihňala, když jí něco pošeptal do ucha, ale nebyl to ten stejný smích, jaký vždycky věnovala tátovi.

Působil trochu nepřítomně, trochu suše, trochu smutně.

Rozhlédla jsem se po ulici a uviděla paní Jacksonovou obklopenou ostatními drbnami, jak si ukazují na mámu a jejího zbrusu nového amanta. Přála jsem si být tak blízko, abych je slyšela a mohla jim říct, aby držely jazyk za zuby, jenže byly o dobrý blok dál. Dokonce i děti, které si na ulici házely míčem a mlátily do něj několika zlomenými hokejkami, si na chvíli přestaly hrát a třeštily oči na mámu a toho chlápka.

Auta, která stála tolik, co tohle fáro, nikdy nejezdila do ulic, jež vypadaly jako ta naše. Snažila jsem se mámu přesvědčit, aby se přestěhovala do nějaké lepší čtvrti, ale pokaždé odmítla. Myslím, že to bylo hlavně z toho důvodu, že si tenhle dům koupili spolu s tátou.

Možná ještě pořád nebyla připravená nechat ho úplně odejít.

Ten muž vyfoukl mámě do obličeje oblak kouře a oba se tomu společně zasmáli. Měla na sobě svoje nejhezčí oblečení, žluté šaty, které jí spadávaly z ramen, zdůrazňovaly její štíhlý pas a dole se trochu rozšiřovaly. Byla tak silně nalíčená, že její padesátiletá tvář vypadala spíš jako třicetiletá. Ve skutečnosti byla moc hezká bez všech těch sajrajtů na obličeji, ale říkávala, že malé „zdravíčko“ na tvářích teprve udělá z dívky ženu. Perly na jejím krku byly po babičce Betty. Ještě nikdy si je nevzala kvůli žádnému jinému muži, a tak jsem přemýšlela, proč je má na sobě právě teď.

Ti dva se podívali mým směrem, tak jsem se schovala za verandu, odkud jsem je špehovala.

„Liz, když už se před námi hodláš schovávat, aspoň to dělej pořádně. Takže teď laskavě vylez a pojď se seznámit s mým novým přítelem!“ zakřičela máma.

Vystoupila jsem zpoza sloupku a přešla k těm dvěma. Muž vyfoukl další obláček kouře. Ten pach mi pronikal do nosu, zatímco jsem si prohlížela jeho šedivějící vlasy a hluboké modré oči.

„Richarde, tohle je moje dcera, Elizabeth. Ale všichni jí říkáme Liz.“

Richard si mě prohlížel od hlavy k patě, až mi to bylo nepříjemné. Díval se na mě, jako bych byla porcelánová panenka a on se těšil, že se každou chvíli rozbiju. Snažila jsem se nedat najevo nelibost, nedokázala jsem se však ovládnout. Radši jsem sklopila oči k zemi. „Těší mě, Liz.“

„Elizabeth,“ opravila jsem ho. Můj hlas byl stejně tvrdý jako beton, na nějž jsem zírala. „Jenom lidi, které znám, mi říkají Liz.“

„Liz, takhle s ním mluvit nebudeš!“ spílala mi máma a drobné vrásky na čele se jí prohloubily. Dostala by záchvat vzteku, kdyby věděla, že jsou jí vidět. Nesnášela jsem, že kdykoliv se objevil nový muž, máma se ho zastávala, místo aby stála při mně.

„To je v pořádku, Hannah. A navíc má pravdu. Chvíli to trvá, než někoho dobře poznáš. Říkat někomu zdrobnělinou si člověk napřed musí zasloužit, nestane se to jen tak pro nic za nic.“ Na tom, jak na mě Richard zíral a potahoval z doutníku, bylo něco slizkého. Měla jsem na sobě volné džíny a obyčejné, příliš velké tričko, a přesto jako by mě svlékal očima. „Právě jsme si chtěli zajet do města na jídlo, jestli se k nám chceš přidat,“ nabídl mi.

Odmítla jsem. „Emma ještě spí.“ Sklouzla jsem očima k domu, kde ležela moje malá holčička na rozkládací pohovce, o kterou jsme se spolu dělily už příliš mnoho nocí od té doby, co jsem se s ní přestěhovala zpátky k mámě.

Máma totiž nebyla jediná, kdo ztratil lásku svého života. Jen jsem doufala, že já neskončím stejně jako ona.

Snad se taky nezaseknu ve fázi smutku navždy, jako se to stalo mámě.

Už to byl rok, co Steven zemřel, a přesto byl pro mě každý nový nádech stále nesmírně těžký.

Emmin a můj skutečný domov byl v Meadows Creek, ve Wisconsinu. Koupili jsme si tam se Stevem starou ruinu, z níž jsme si postupně vytvořili nový domov. A i když jsme se občas hádali, milovali jsme se, víc a víc.

Všichni jsme ten dům zbožňovali a naplnili jsme ho láskou. Ale když Steven zemřel, jako by ho prostoupila studená temnota.

Když jsme spolu byli naposledy, držel mě ve vstupní hale kolem pasu a vytvářeli jsme si vzpomínky, o nichž jsme si mysleli, že budou trvat věčně.

Věčnost však byla mnohem kratší, než jsme si představovali.

Dlouhou dobu plynul život svým obvyklým proudem, až se jednoho dne všechno šokujícím způsobem zastavilo.

Dusila jsem se v tom domě plném vzpomínek a smutku, proto jsem utekla zpátky k mámě.

Jenže teď bylo na čase začít čelit pravdě, že je Steven definitivně pryč. Více než rok jsem žila v přetvářce a namlouvala sama sobě, že jenom odešel pro mléko a že se každou chvíli vrátí. Každý večer, když jsem uléhala ke spánku, jsem zůstala na své levé straně, zavřela oči a předstírala, že je Steven na té pravé.

Ale moje malá Emma potřebovala mnohem víc. Moje ubohá holčička si nezasloužila věčně spát na rozkládacích gaučích, poslouchat cizí muže a věčně drbající sousedky, které říkaly slova, jež by se pětiletému dítěti nikdy neměla dostat do uší. Potřebovala mě. Procházela jsem temnotou a byla jsem jen polovinou matky, jakou si zasloužila. Když začnu čelit vzpomínkám v našem domě, možná mi to přinese víc klidu.

Zamířila jsem zpátky do domu a pohlédla na svého spícího andílka, jehož hruď se zvedala a klesala v dokonalém rytmu. My dvě jsme toho měly hodně společného, počínaje tvářemi s dolíčky až po stejný blonďatý odstín vlasů. Sdílely jsme stejný druh smíchu, který byl tichý, ale nabýval na hlasitosti ve společnosti těch, jež jsme milovaly. Ona při úsměvu zvedala pravý koutek úst , a když se mračila, svěsila ten levý. Stejně jako já.

Ale byl tu jeden velký rozdíl. Měla jeho modré oči.

Lehla jsem si vedle Emmy a něžně ji políbila na nos, než jsem zalovila v plechové krabici ve tvaru srdce a přečetla si další dopis. Byl to jeden z těch, které jsem už četla předtím, avšak pořád mě dokázal vzít za srdce.

Občas jsem předstírala, že ty dopisy jsou od Stevena.

Pokaždé jsem si trochu pobrečela.

Druhá kapitola

Elizabeth

„Doopravdy se vracíme domů?“ zeptala se Emma rozespale, když oknem v obývacím pokoji nakouklo dovnitř ráno a rozlilo svoje světlo po její sladké tvářičce. Zvedla jsem ji z postele a položila ji společně s Bubbou – jejím plyšovým medvídkem a nejmilovanějším společníkem – na nejbližší židli. Bubba nebyl jen tak obyčejný medvídek, byl to mumifikovaný medvídek. Víte, moje holčička byla trochu zvláštní, a poté, co viděla film Hotel Transylvánie – plný zombie, upírů a mumií – rozhodla se, že co je strašidelné a trochu divné, bude pro ni přímo dokonalé.

„Ano.“ Usmála jsem se na ni, zatímco jsem uklízela rozkládací gauč. Celou noc jsem nezamhouřila oka, zůstala jsem vzhůru a balila všechny naše věci.

Emma měla na tváři široký úsměv, díky němuž mi tolik připomínala mého otce. „Jóóó!“ vykřikla radostně a oznámila Bubbovi, že opravdu jedeme domů.

Domů.

To slovo se mi zabodlo do srdce, ale nepřestávala jsem se usmívat. Naučila jsem se před Emmou zachovávat úsměv, protože kdykoliv jsem byla smutná, pokaždé ji to velice zasáhlo. I když mě vždycky zahrnula eskymáckými polibky, kdykoliv mě přepadl žal, nezasloužila si tak velkou zodpovědnost.

„Měly bychom si pospíšit, abychom stihly ohňostroj. Pamatuješ, jak jsme se s tátou dívali na ohňostroj z naší střechy? Vzpomínáš si na to, beruško?“ zeptala jsem se.

Přimhouřila oči, jako by se zahleděla hluboko do své mysli a hledala tam odpověď. Kéž by naše hlava fungovala jako kartotéka a my bychom si jednoduše mohli vyzvednout své oblíbené vzpomínky z úhledně uspořádaného systému, kdykoliv by se nám zachtělo. „Nepamatuju se na to,“ řekla a objala Bubbu.

Lámalo mi to srdce.

Ale přesto jsem se usmála.

„No, co kdybychom se cestou stavily v obchodě a koupily tam pár nanuků, které si pak sníme na střeše?“

„A taky nějaké křupky pro Bubbu?“

„No jasně!“

Zasmála se a znovu radostně vykřikla. Když jsem se na ni usmála tentokrát, můj úsměv byl skutečný.

Milovala jsem ji víc, než by si vůbec dokázala představit. Kdyby nebylo jí, utopila bych se v zármutku. Emma mi zachránila duši.

S mámou jsem se nerozloučila, protože se ještě pořád nevrátila z večeře s tím Casanovou. Když jsem se k ní nastěhovala a ona se večer poprvé nevrátila domů, volala jsem jí a volala, strachy bez sebe. Ale když to konečně vzala, začala na mě ječet, že je dospělá žena, která dělá dospělé věci.

A tak jsem jí jen nechala vzkaz.

Jedeme zpátky domů.

Milujeme tě.

Brzy se zase uvidíme.

E&E

Jely jsme dlouhé hodiny v mém zchátralém autě a za tu dobu jsem slyšela soundtrack k  Ledovému království tolikrát, že jsem měla chuť vyškubat si řasy jednu po druhé. Emma byla schopná poslouchat některé písničky milionkrát, a přesto si uměla vymyslet vlastní slova. Abych byla upřímná, její verze se mi líbila mnohem víc.

Když usnula, Ledové království usnulo s ní. Zůstala jsem v tichém autě sama. Má ruka se automaticky natáhla k sedadlu spolujezdce, dlaní vzhůru, a čekala, až mi druhá ruka sevře prsty. To se však nestalo.

Vedu si dobře , opakovala jsem si, pořád dokola. Vedu si dobře.

Jednoho dne to bude pravda.

Jednoho dne budu v pohodě.

Když jsem odbočila na dálnici I-64, sevřely se mi útroby. Přála jsem si, abych do Meadows Creek mohla jet po vedlejších silnicích, jenže tohle byla jediná cesta do města. Na to, že byl dnes státní svátek, tady byl docela velký provoz, ale nový hladký povrch kdysi rozbité vozovky umožňoval snadné cestování. Když jsem si v duchu vybavila sama sebe, jak se dívám na zprávy, vyhrkly mi slzy z očí.

Vážná dopravní nehoda na I-64!

Chaos!

Těžká ublížení na zdraví s trvalými následky!

Vážná zranění!

Oběti na životech!

Steven.

Jeden nádech.

Jela jsem dál a snažila se potlačit slzy. Přinutila jsem své tělo, aby znecitlivělo, protože pokud bych to neudělala, znovu bych cítila úplně všechno. Zhroutila bych se, a to jsem si nemohla dovolit. Když jsem se ve zpětném zrcátku podívala dozadu na svoji holčičku, zaznamenala jsem náznak odhodlání ve své tváři. Zvládla jsem jízdu po dálnici a mohla jsem se znovu nadechnout. Každý nový den znamenal další, hluboký nádech. Dál jsem to nedomýšlela, mohla bych se totiž zadusit.

Na leštěném bílém kusu dřeva stál nápis „Vítejte v Meadows Creek“.

Emma už byla vzhůru a dívala se z okna. „Mami?“

„Copak, broučku?“

„Myslíš, že tatínek bude vědět, že jsme se přestěhovaly? Myslíš, že bude vědět, kde má nechat pírka?“

Když Steven zemřel a my dvě jsme se přestěhovaly k mojí mámě, bylo před jejím domem rozházené bílé ptačí peří. Emma se na to zeptala své babičky a ta jí vysvětlila, že to jsou malá znamení od andělů, kteří nám dávají najevo, že jsou neustále nablízku a střeží nás.

Emmě se ta představa zalíbila. Kdykoliv našla další pírko, vzhlédla k obloze, usmála se a zašeptala: „Taky tě miluju, tatínku.“ Pak se vyfotila s pírkem a fotku si přidala do své sbírky fotografií „Já s tátou“.

„Jsem si jistá, že bude vědět, kde nás najít, zlatíčko.“

„Jo,“ souhlasila. „Jo, určitě si nás najde.“

Stromy teď byly zelenější, než jsem si pamatovala, a výzdoba malých obchůdků v centru Meadows Creek byla laděna do amerických národních barev – tedy do červené, modré a bílé. Připadalo mi to tak povědomé, ale zároveň i cizí. Americká vlajka paní Fredrickové vlála ve větru, zatímco upravovala vlastenecky obarvené růže do květináče. Když o krok ustoupila, aby mohla obdivovat svůj výtvor, z celé její existence vyzařovala hrdost a pýcha.

Za jedním jediným semaforem ve městě jsme uvízly na deset minut. To čekání nedávalo vůbec žádný smysl, avšak poskytlo mi dostatek času na to, abych mohla nasát vše, co mi připomínalo Stevena. Co mi připomínalo nás tři. Jakmile se rozsvítila zelená, dala jsem nohu na plynový pedál. Nepřála jsem si nic jiného než dostat se domů a ignorovat stíny minulosti. Když se auto rozjelo ulicí, koutkem oka jsem zahlédla, jak se ke mně řítí nějaký pes. Moje noha rychle přešlápla na brzdu, ale mé staré, omlácené auto jen škytlo a zaváhalo, jestli má zastavit. Než se tak konečně stalo, k mým uším dolehlo hlasité zakňučení.

Srdce mi skočilo až do krku a zůstalo tam, což mi znemožnilo znovu se pořádně nadechnout. Zastavila jsem. Emma se mě ptala, co se děje, ale já neměla čas odpovědět. Otevřela jsem dveře a doběhla k tomu nebohému psovi právě ve chvíli, kdy se z druhé strany objevil nějaký muž. Moje oči se setkaly s vytřeštěným pohledem jeho rozzuřených šedomodrých očí. Na základě mých zkušeností většina modrých očí vyzařovala přívětivou hřejivost, ovšem ty jeho rozhodně ne. Ten výraz byl intenzivní, stejně jako jeho postoj. Ledový a niterný. Okraje jeho duhovek byly temně modré, ale uvnitř nich se proplétala stříbrná a černá barevná vlákna, což ještě umocňovalo jeho zachmuřený pohled. Výraz v očích toho muže odpovídal stínům na obloze těsně předtím, než měla přijít bouřka.

Ty oči mi byly tak povědomé. Znala jsem ho odněkud? Přísahala bych, že jsem ten pohled už někde viděla. Muž vypadal vyděšeně a zároveň rozzuřeně, když přejel očima k tomu, co podle všeho musel být jeho pes. Zvíře tam nehybně leželo. Kolem krku toho cizího muže byla omotaná obrovská sluchátka, evidentně připevněná k něčemu, co měl v zadní kapse.

Měl na sobě cvičební úbor. Bílé tričko s dlouhými rukávy mu obepínalo svalnaté paže, černé kraťasy odhalovaly vypracované nohy, po čele se mu řinul pot. Odhadovala jsem, že si šel se psem zaběhat a upustil vodítko, ale ten muž neměl žádné boty.

Proč byl bosý?

Ale na tom teď nezáleželo. Byl jeho pes v pořádku?

Měla jsem dávat větší pozor.

„Omlouvám se, neviděla jsem…,“ vykoktala jsem ze sebe, ale ten muž na moje slova jen něco zabručel, skoro jako bych ho urazila.

„Co to má sakra znamenat? Děláte si ze mě prdel?!“ křičel tak hlasitě, až jsem trochu nadskočila. Zvedl psa do náruče a choval ho, jako by to bylo jeho vlastní dítě. Jeho zoufalý výraz mě přiměl učinit mu nabídku.

„Zavezu vás k veterináři,“ nabídla jsem se. Když jsem viděla, jak se ten nebohý pes v jeho náruči chvěje, roztřásla jsem se taky. Mluvil se mnou tak hrubě, že bych ho měla ignorovat, ale když byl člověk v šoku, nedalo se mu to zazlívat. Nic mi na to neodpověděl, zaznamenala jsem však zaváhání v jeho očích. Obličej měl orámovaný hustou, tmavou, neudržovanou bradkou. Ústa měl schovaná kdesi ve strništi vousů, takže mi nezbývalo nic jiného než věřit příběhu, který vyprávěl svýma očima. „Prosím,“ žadonila jsem. „Pěšky je to moc daleko.“

Krátce přikývl. Když otevřel dveře na straně spolujezdce, sedl si i se svým mazlíčkem dovnitř a zavřel za sebou.

Rychle jsem naskočila za volant a jela dál.

„Co se děje?“ zeptala se Emma.

„Jenom vezmeme toho pejska na prohlídku, zlato. Všechno bude v pořádku.“ Opravdu jsem doufala, že jí nelžu.

Nejbližší veterinární pohotovost s nepřetržitým provozem byla vzdálená přibližně dvacet minut jízdy autem, avšak cesta tam neprobíhala tak, jak jsem si představovala.

„Odbočte doleva na Cobbler Street,“ nařídil mi.

„Po Harper Avenue to bude rychlejší,“ odporovala jsem mu.

Něco zabručel, jeho rozmrzelost byla zřejmá. „O čem to sakra mluvíte? Jeďte po Cobbler Street!“

Zhluboka jsem se nadechla. „Já umím řídit.“

„Vážně? Řekl bych, že vaše řidičské schopnosti jsou přesně ten důvod, proč tu sedíme.“

Byla jsem jen pět vteřin od toho, abych toho drzého pitomce vykopla ze svého auta, ale jeho kňučící pes mi v tom zabránil. „Už jsem se vám omluvila.“

„To mému psovi nepomůže.“

Kreténe.

„Cobbler Street je další odbočka vpravo,“ ucedil.

„Další ulice napravo je Harper Avenue.“

„Tam neodbočujte.“

Ale jo. Přesně tudy pojedu, už jen proto, abych toho blbečka naštvala. Kdo si myslí, že je?

Zabočila jsem na Harper Avenue.

„Nemůžu uvěřit, že jedete přes Harper Avenue,“ zasténal. Jeho rozlícení mi vykouzlilo na tváři pobavený úsměv, dokud jsem nedorazila k zábraně s nápisem „Uzavřená ulice“. „Pokaždé se chováte jako ignorantka?“

„A vy jste vždycky… vždycky…“ Začala jsem koktat, protože v hádkách s jinými lidmi jsem nikdy nebyla moc dobrá. Moje schopnosti argumentovat ve skutečnosti stály úplně za nic, většinou jsem se totiž rozbrečela jako malá holka, protože se mi slova v hlavě neformovala takovou rychlostí, jaká by byla potřeba pro férovou hádku. Patřila jsem k těm břídilům, kteří měli plnou hlavu pádných argumentů až tři dny poté, co k hádce došlo. „Vždycky jste…“

„Co? Tak už se konečně vymáčkněte!“ přikázal mi.

Otočila jsem volantem do protisměru a zamířila na Cobbler Street. „Pokaždý se chováte…“

„Ale no tak, Sherlocku. To dáte!“ vyštěkl posměšně.

„JAKO ČURÁK!“ zaječela jsem a odbočila.

V autě bylo ticho. Tváře mi hořely a prsty jsem pevně svírala volant.

Když jsem zastavila na příjezdové cestě, otevřel dveře, beze slova vynesl psa a vběhl s ním na pohotovost. Rozmýšlela jsem se, jestli mám jet pryč, ale věděla jsem, že nebudu mít klid, dokud se nepřesvědčím, že je ten pes v pořádku.

„Mami?“ ozvala se Emma.

„Ano, broučku?“

„Co je to čurák?“

Rodičovské selhání číslo pět set osmdesát dva, jenom během dneška. „Nic, zlato. Řekla jsem burák.“

„Takže ty tomu pánovi říkáš burák?“

„Jo, jasně. Burák.“

„A jeho pejsek umře?“ zeptala se stísněně.

Doufala jsem, že ne.

Pomohla jsem Emmě z dětské sedačky a společně jsme zamířily na pohotovost. Ten muž právě bušil rukou do pultu před recepční. Rty se mu pohybovaly, ale neslyšela jsem nic z toho, co říkal.

Recepční byla očividně nesvá. „Pane, jen vám říkám, že potřebuju, abyste vyplnil tento formulář a poskytl nám spolehlivou platební kartu, jinak nemůžeme ošetřit vašeho mazlíčka. Navíc sem nemůžete přijít jen tak bez bot. Váš přístup se mi nezdá v pořádku.“

Muž ještě jednou udeřil pěstí do stolu, načež začal přecházet sem a tam a rukama si přitom vjížděl do dlouhých černých vlasů. Dech měl těžký a nepravidelný, hruď se mu namáhavě zvedala a klesala. „Copak na mně není kurva vidět, že u sebe nemám žádnou kreditku? Šel jsem si zaběhat, do prdele! A jestli je to vaše poslední slovo, tak mi sem laskavě zavolejte někoho, s kým bude rozumná řeč.“

Žena sebou při jeho slovech trhla, stejně jako já.

„Jsou tady se mnou,“ řekla jsem a přešla k recepční. Emma se pevně držela mé paže a druhou rukou svírala Bubbu. Sáhla jsem do kabelky, vytáhla peněženku a podala ženě svou kreditní kartu.

Nejistě přimhouřila oči. „Jste tady s  ním ?“ zeptala se téměř opovržlivě, jako by si ten muž zasloužil být sám.

Nikdo si nezaslouží být sám.

Podívala jsem se na něj a uviděla v jeho očích zmatek, spojený s hněvem, který měl pořád navrch. Chtěla jsem se odvrátit, ale utrpení v jeho pohledu mi připadalo až moc povědomé. „Ano,“ přikývla jsem. „Jsem tady s ním.“ Recepční očividně pořád váhala, a tak jsem se rozhodně napřímila. „Je to problém?“

„Ne, ne. Jenom potřebuju, abyste vyplnila tenhle formulář.“

Vzala jsem si od ní psací podložku se svorkou na přidržení papíru a přešla do čekárny.

Televize nad našimi hlavami byla naladěná na stanici Animal Planet. V protějším rohu stála sada vláčků, kterou Emma s Bubbou rychle obsadili. Muž na mě nepřestával zírat, ale jeho pohled byl tvrdý a vzdálený. „Potřebuju nějaké informace,“ řekla jsem. Pomalu se přiblížil, posadil se vedle mě a složil ruce do klína.

„Jak se jmenuje? Váš pes?“

Pootevřel rty a odmlčel se, než řekl: „Zeus.“

Usmála jsem se. Přímo dokonalé jméno pro velkého zlatého retrívra.

„A vaše jméno?“

„Tristan Cole.“

Vyplnila jsem formulář a vrátila ho recepční. „Všechno, co Zeus bude potřebovat, zaplatím ze své karty.“

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto.“

„Může to docela rychle naskákat,“ varovala mě.

„Tak to nechte naskákat.“

Posadila jsem se zpátky vedle Tristana. Rukama si začal poklepávat na stehna v šortkách, viděla jsem na něm, jak je nervózní. Když jsem se mu podívala do očí, zíral na mě se zmateným výrazem.

Viděla jsem, jak se mu pohybují rty, jako by chtěl něco říct. Chvíli si mnul ruce, než si přiložil sluchátka na uši a začal poslouchat nějakou hudbu.

Emma ke mně čas od času přiběhla a zeptala se, kdy už půjdeme domů, a já jsem jí pokaždé řekla, že musíme ještě chvíli počkat. Když se chystala vrátit k sadě vláčků, musela projít kolem Tristana. Zahleděla se na něho a zastavila se. „Hej, pane.“ Ignoroval ji. Dala si ruce v bok. „Hej, pane!“ zvýšila hlas. Rok strávený u mojí mámy zřejmě udělal z mojí malé sladké holčičky drzou příšerku. „Hej, pane! Mluvím s tebou!“ řekla a zadupala nohama. Muž se na ni podíval. „Seš velkej, tlustej, obrovskej BURÁK!“

Panebože!

Nemělo mi být dovoleno stát se matkou. Totálně jsem selhala.

Chystala jsem se jí vyhubovat, ale na zlomek vteřiny jsem za Tristanovým hustým plnovousem zahlédla nepatrný úsměv. Skoro jako bych si to jen namlouvala, ale přísahala bych, že jsem viděla, jak se jeho spodní ret zavlnil. Emma uměla rozesmát i ty nejtemnější duše. Já jsem toho byla živoucím důkazem.

Uplynulo dalších třicet minut, než veterinář vyšel ven a oznámil nám, že Zeus bude v pořádku, měl jenom několik podlitin a zlomenou přední nohu. Poděkovala jsem doktorovi, a když odešel, Tristan se začal třást po celém těle. S jedním hlubokým nádechem zmizel ten rozzuřený kretén a nahradil ho zoufalý člověk. Úplně se ztratil ve svých emocích, a když vydechl, začal neovladatelně vzlykat. Kvílel a z očí mu kanuly velké slzy. Pukalo mi pro něj srdce.

„Hej, Buráku! Hej, Buráku! Neplač, Buráku!“ Emma zatahala Tristana za tričko. „Všechno bude dobrý.“

„Všechno bude dobrý,“ zopakovala jsem slova svojí holčičky. Položila jsem mu konejšivě ruku na rameno. „Zeus je v pořádku. Všechno je v pořádku.“

Naklonil ke mně hlavu a nejistě přikývl, jako by se zdráhal tomu uvěřit. Několikrát se zhluboka nadechl, přejel si prsty po očích a zavrtěl hlavou sem a tam. Snažil se ze všech sil skrýt rozpaky, očividně se styděl za předešlý projev emocí.

Odkašlal si a odtáhl se. Držel si ode mě odstup, dokud mu veterinář nepřinesl Zeuse. Tristan oběma rukama objal svého psa, který byl očividně vyčerpaný, ale přesto dokázal zavrtět ocasem a dát svému majiteli psí pusinku. Tristan se usmál, tentokrát se to nedalo přehlédnout. Byl to široký úsměv plný úlevy. Pokud by láska byla pouhý okamžik, existovala by právě teď.

Nechtěla jsem je rušit. Emma mě vzala za ruku a z nemocnice jsme odcházely společně pár kroků za Tristanem a Zeusem.

Tristan si to namířil pryč, zřejmě neměl zájem o odvoz zpátky do města. Chtěla jsem ho zastavit, ale neměla jsem žádný skutečný důvod požádat ho, aby se otočil. Připoutala jsem Emmu do sedačky, a zatímco jsem zavírala dveře, málem jsem úlekem nadskočila, když jsem uviděla Tristana stát jen pár desítek centimetrů ode mě. Naše pohledy se střetly. Nedokázala jsem se odvrátit a začala jsem zrychleně dýchat. Ze všech sil jsem se snažila vzpomenout si, kdy jsem naposledy stála tak blízko nějakému muži.

Přistoupil ještě blíž.

Zůstala jsem nehybně stát.

On se zhluboka nadechl.

Taky jsem se nadechla.

Jeden nádech.

To bylo vše, co jsem dokázala.

Z jeho blízkosti se mi sevřel žaludek. Už jsem se chystala říct „není zač“, protože jsem si byla jistá, že mi chce poděkovat.

„Naučte se pořádně řídit,“ zasyčel, než se otočil a odkráčel pryč.

Žádné „děkuju za zaplacení účtu“, žádné „děkuju za odvoz“, ale „naučte se pořádně řídit“.

Tak fajn.

Zašeptala jsem do větru, který se mi opíral do těla: „Není zač, Buráku.“

Třetí kapitola

Elizabeth

„Nějak dlouho vám to trvalo!“ usmála se Kathy, když vyšla ze dveří našeho domu. Neměla jsem tušení, že tady na nás s Lincolnem budou čekat, ale dávalo to smysl. Tak dlouho už nás neviděli a bydleli jen asi pět minut cesty odsud.

„Babi!“ vykřikla Emma, jakmile jsem ji vysvobodila ze sedačky. Vyskočila z auta a rozběhla se k babičce, šťastná jako už dlouho ne. Kathy ji objala a zvedla do náručí. „Jsme zpátky doma, babičko!“

„Já vím! A my jsme za to hrozně moc rádi!“ Kathy zlíbala Emmu po celém obličeji.

„A kde je Poppi?“ Tak říkala Emma svému dědečkovi Lincolnovi.

„Někdo mě tady hledá?“ ozval se Lincoln a vyšel z domu. Vypadal o tolik mladší než na svých pětašedesát let. Kathy a Lincoln nejspíš nikdy doopravdy nezestárnou – byli mnohem aktivnější než většina lidí v mém věku. Jednou jsem si šla s Kathy zaběhat a přibližně po třiceti minutách jsem odpadla, načež mi Kathy oznámila, že máme za sebou teprve asi čtvrtinu úseku.

Lincoln vzal Emmu z náruče své ženy a vyhodil ji do vzduchu. „Ale, ale, ale, kohopak to tu máme?“

„To jsem já, Poppi! Emma!“ hihňala se.

„Emma? To ani náhodou! Na moji malou Emmu vypadáš moc veliká.“

Vehementně kroutila hlavou. „Jsem to já, Poppi!“

„No, jestli je to pravda, tak to dokaž. Moje malá Emma mi vždycky dávala speciální pusinky. Víš jaké?“ Emma se k němu naklonila a otřela se nosem o Lincolnovy tváře. Eskymácký polibek. „Bože můj, to jsi vážně ty! Tak na co ještě čekáme? Mám pro tebe červené, bílé a modré nanuky. Pojď se mnou dovnitř!“ Lincoln se otočil mým směrem a mrknul na mě na uvítanou. Pak oba pospíchali do domu a já se rozhlédla kolem sebe.

Tráva byla vysoká a zarostlá plevelem. Plot, který jsme začali stavět, byl hotový jen napůl. Práce, kterou Steven už nemohl dokončit. Chtěli jsme oplotit pozemek, abychom zabránili Emmě zatoulat se na silnici nebo do rozlehlého lesa za zadní zahradou.

Bílé dřevěné laťky byly naskládané u zdi domu a čekaly, až někdo úkol dokončí. Na okamžik jsem se zadívala na zahradu. Za nedostavěným plotem rostly velké stromy, které byly předzvěstí dalších kilometrů zalesněné půdy. Jedna moje část tam chtěla utéct, ztratit se v těch nekonečných lesích a dlouhé hodiny tam zůstat.

Kathy ke mně přistoupila, napřáhla ruce a pevně mě objala. Přitiskla jsem se k ní a zhroutila se do její náruče. „Jak se držíš?“ zeptala se.

„Snažím se.“

„Kvůli Emmě?“

„Kvůli Emmě.“

Kathy mě ještě jednou pevně stiskla, než mě pustila z objetí. „Na dvoře je nepořádek. Nikdo tady nebyl od té…“ Nedokončila větu, jen se smutně usmála. „Lincoln říkal, že se o to postará.“

„To ne. Děkuju, ale to nebude třeba. Všechno to zvládnu sama.“

„Liz…“

„Vážně, Kathy. Chci to udělat sama.“

„Když myslíš… Jedna věc je jistá – rozhodně nemáš ten nejvíc zaneřáděný dvorek ve městě,“ zažertovala a pokynula hlavou směrem k domu mého souseda.

„Někdo tam bydlí?“ zeptala jsem se. „Nemyslela jsem si, že to pan Rakes ještě prodá, po všech těch zvěstech, že tam straší.“

„Jo, zdá se, že dům někdo koupil. Víš, že já nejsem z těch, co se vyžívají v drbech, ale ten chlap, co tam teď bydlí, je trochu zvláštní. Říká se, že utíká před něčím z minulosti.“

„Cože? Nechceš doufám říct, že je to zločinec?“

Kathy pokrčila rameny. „Marybeth říkala, že prý slyšela, že někoho pobodal. Gary tvrdí, že zabil kočku, protože ho otravovala mňoukáním.“

„To si děláš legraci! Chceš říct, že žiju vedle psychopata?“

„Ale ne, určitě to bude v pohodě. Vždyť to znáš, lidi na malém městě toho napovídají! Pochybuju, že by se ty zvěsti zakládaly na pravdě. Ale pracuje v obchodě toho podivínského Hensona, takže to nejspíš nebude mít v hlavě úplně v pořádku. Hlavně si na noc zamykej dveře.“

Pan Henson vlastnil v Meadows Creek obchůdek s názvem Nezbytné věci a údajně byl hodně zvláštní, sama jsem se s ním však nikdy nesetkala. Věděla jsem o jeho podivnosti jen na základě toho, co o něm říkali ostatní.

Obyvatelé tohoto malého města se s oblibou pomlouvali navzájem. Všichni neustále mluvili o tom, jak se odsud odstěhují, ale nikdo se ve skutečnosti nikam nehrnul.

Podívala jsem se přes ulici a uviděla tam tři lidi, jak drbou před domem, kam si vyšli vyzvednout poštu. Kolem mého domu proběhly dvě ženy a já jsem slyšela, jak se baví o mém návratu do města – ani mě nepozdravily, prostě si o mně povídaly. Hned za rohem se objevil tatínek, který učil svou holčičku jezdit na kole, zřejmě poprvé bez pomocných koleček.

Po tváři se mi rozlil úsměv. Život na malém městě byl tak předvídatelný. Všichni se tady znali navzájem a drby se rychle šířily.

„Takže,“ Kathy se na mě usmála a vrátila mě do reality. „Přinesli jsme maso na grilovačku a nějakou zeleninu. Taky jsem ti naplnila ledničku, aby ses týden nebo dva nemusela o nic starat. A už jsme nachystali deky na střechu, abychom se mohli podívat na ohňostroj, který by měl začít asi tak…“ Obloha se zaplnila modrými a červenými světly. „Teď!“

Podívala jsem se na střechu a uviděla tam Lincolna, jak drží Emmu v náručí. Společně se tam uvelebili a začali křičet: „Jé! Paráda!“ pokaždé, když na obloze zazářilo další světlo.

„Maminko, pojď sem nahoru za námi!“ zaječela Emma a na chvíli odtrhla oči od kaleidoskopu barev.

Kathy mě objala kolem pasu a šly jsme společně dovnitř. „Až půjde Emma spát, mám tady pro tebe pár lahví vína.“

„Pro mě?“ podivila jsem se.

Usmála se. „Pro tebe. Vítej zpátky doma, Liz.“

Doma.

Ráda bych věděla, kdy se zbavím toho svíravého pocitu.