Kinského zahrada

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Jakub Železný

Kinského zahrada – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Jakub Železný, 2022

Illustrations © Tomski & Polanski, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-204-6050-9

ISBN e-knihy 978-80-204-6056-1 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6057-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6055-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Pro M. a M.

Tu řekl Hospodin Jákobovi:

„Navrať se do země svých otců a do svého rodiště; já budu s tebou.“

Genesis, První kniha Mojžíšova, 31,3

INTRO
(KINSKÉHO ZAHRADA)

Kinského zahrada ve mně evokuje slovo „moře“. Vždyť se podívej na mapu Prahy. Zelené moře uvnitř města. A moře tajemství. Tajemných zákoutí. Stromy, skály, jezírka, sochy, stavby. I pro někoho, kdo tu žije celý život, skýtá spoustu neznámých míst. Neprobádaných, nepropátraných. Možná jeden schválně nechce všechna její tajemství znát a poznat. Aby mohl doufat, že má v životě ještě co poznávat. Že na něj ještě nějaké poznání čeká. Kdysi jsem si říkal, že kdybych jednou něco psal, bude to pohádka o skřítkovi, který žije v Kinského zahradě. Dobrý skřítek, co pomáhá. Hlavně dětem z okolí. Překvapilo mě, když jsem od tebe slyšel, že Kinského zahrada je i tvé oblíbené místo. Měl jsem za to, že není. Spolu jsme tam byli jen jednou, nepovedlo se to moc. Neptám se, zda si pamatuješ, protože vím. Víme. A myslel jsem, že nadto máš Kinského zahradu spojenou už jen s povinnými školními výběhy při tělocviku, dobře ti nedělaly. Vidíš, někdy stačí ptát se. Líp. Ale abych nezamluvil to moře: Nedávno jsem stál v Kinského zahradě na tom velikém trávníku. A vážně jsem tam zase cítil to, co předtím jen dvakrát, jinde. Jednou po cestě dolů z Dívčích hradů, podruhé v tom zvláštním lese ve východních Čechách. Jako když pod tebou země mrazivě pulsuje, vysílá signály. Ani v jednom případě jsem jim nerozuměl. Měly mě varovat, navést správně. Teď, v Kinského zahradě, jsem věděl, že říkají: směr už máš. Snad. Poprvé mi připadalo, že se pode mnou nechvěje země, ale že tam dole, pod kořeny stromů, je vlnobití. Moře, které tě vrací do minulosti, ke tvým kořenům, tvým předkům, podstatě života. Moře, ve kterém život začne i skončí. A je-li slovo zahrada rodu ženského, není vlastně i zahrada ženou? Těžko říct, to asi zní nadneseně. Ale pokud je odpověď ano, pak jsem nad tím mořem, v té zahradě, cítil, že někde tam dole je lůno země. Z něho a kvůli němu se život odvíjí. Kvůli němu a k němu se navracíme.

Snad jednou tu pohádku o skřítkovi z Kinského zahrady napíšu. Až k tomu přijde správný čas. Možná nevěříš, že tam na trávníku je chvění moře doopravdy cítit.

Tak to někdy zkus.

ZA OKNEM
(MARIE)

Marie stojí u otevřeného okna. Ne, vlastně není otevřené, jen vnitřní okna jsou. Všechny tyhle baráky z přelomu 19. a 20. století mají dvojici oken. Vypadají podobně, ty baráky. Jsou považovány za hezké, jsou přece tak trochu secesní. Marie se stěhuje. „Stěhuju se zpátky do vily,“ opakuje si. „Stěhuju se z činžáku zpátky do vily,“ opakuje si a ten ještě niternější hlas, který nejde ošálit, se jí ptá: „Proč si opakuješ, že se stěhuješ z činžáku zpátky do vily, když ta vila, do které se stěhuješ, nemá nic společného s vilou, kde jsi vyrůstala?“

Marie se stěhuje do vily, která už teď vypadá jako muzeum. Muzeum moderního umění, spousta krásných věcí, předmětů. Marie má bohatého muže. Je pět let po revoluci a ona je ráda, že spolu s mužem může konečně dýchat, myslet, pracovat, dělat, co umí a co chce dělat. V tomhle bytě přece prožili, přežili ty nejhorší roky. Nenormální. Už jsou pryč. „Není snad většího výsměchu, není snad většího protimluvu než nazývat tento čas časem normalizace,“ říkával profesor Vilímec.

V tomhle bytě. Marie přemýšlí, kolik tady zažili dobrého. V osmdesátých letech obývák každý měsíc naplněný lidmi, co si přišli poslechnout nějakou přednášku, salon tomu říkala. Její pýcha. Dva synové, co tady vychovali. Přemýšlí dál, ale nějak se v té bilanci pozitivního zasekla. Nic dalšího do hlavy nepřichází. Kouká z okna na kasárenský dvůr, staví se tam. Snad z toho dělají soudní budovu. Starší syn, co se sem stěhuje, se už nebude dívat na pochodující vojáky. Ale asi na zločince, co je sem budou přivážet. Co je lepší?

Marie se dívá víc vpravo, směrem ke Kinského zahradě, tenhle pohled ji pokaždé uklidní. A taky vždycky, úplně vždycky, na mikrochvíli vrátí do hlavy vzpomínku. Jak byli s mužem spolu poprvé v Kinského zahradě. Vlastně – jak byli s mužem spolu poprvé. V Kinského zahradě. Nahoře, mezi skalami. Kolik je to let, pětatřicet, víc? Jeli sem z druhého konce Prahy. Když šli tehdá, potom, dolů, přišlo jí na mysl: tady někde bych mohla žít. Tady někde bychom mohli žít. Ne, neřekla mu to. Ani v tu chvíli, nechtěla narušovat souznění. Nebo doznění. Ani později, když se sem nastěhovali. Její muž by pro to neměl pochopení, vedl by řeči o zbytečných vnuknutích, předtuchách. To už je pryč. I ona míří pryč, a tak se snaží vnímat tu zeleň jen jako krásný kus přírody. Zkouší to. Tak jo – zelená barva, košaté stromy. To ji přece vždy přitahovalo, ukonejšilo. Kdekoli. Ještě že jsou stromy kolem té vily. Přemítá, že jestli se bude stěhovat ještě někdy, tak někam, kde je hodně stromů, vysokých.

Tenhle byt. Jak těžké ho bylo zařídit v těch debilních sedmdesátých letech. Sehnat a zkombinovat něco jiného, nesektorového. Sehnat a zkombinovat sem tam nějakou starožitnost. Marie myslí na to, že ji zařizování interiérů uspokojuje. Spousta lidí má za to, že to je lehké, není. Marie myslí na to, že interiér vily, do které se stěhuje, tak úplně zařídit nemohla. Její muž potřebuje reprezentativní prostor. Reprezentační prostor. Prostor, kde by se mohl prezentovat. Ona si zakazuje ženské myšlenky o domově, nejde jí to. Přemýšlí, kde v tak velké vile bude dělicí čára mezi oficiálními komnatami, kde její muž bude udílet audience, a domovem, privatissimem. Místem, kam ani omylem nikdo z hostů nikdy nezabloudí. Třeba ještě někdy bude zařizovat nějaký jiný interiér.

Tenhle byt. Marie vzpomíná, jak se brodila střepy. Vždycky jí vytane na mysl právě tato scéna. Potemnělá kuchyň, silueta lípy za oknem ze dvora, světlo z předsíně a rozsekané talíře, hrnky a taky ta porcelánová nádoba na cukr. Ne cukřenka, ale velká závěsná nádoba. Měla radost, když ji sehnala, ve dvojici s nádobou na mouku. Její muž přesně věděl, že když v hádce rozmlátí právě tuhle nádobu, že právě tyhle střepy ji nejvíc zraní. Po revoluci byt zaplnila, zvelebila malými drobnostmi, různými štyftíčky, jak říkal Ráďa. Pan Radovský, pražský bohém, co znal každého a sehnal všechno. Chodíval nejprve na pokec za Marií do práce a stal se postupně jejím dvorním opravářem, dodavatelem starožitných drobnůstek, úchytek, držáčků, háčků, vylepšovatelem. Tenhle byt je ho plný. Když upadal do deliria a občas někde upadl a zůstal, Marie ho párkrát našla. Na různých místech Starého Města a Malé Strany. Několikrát ho odvezla do Bohnic na léčení. Když mu začali v počátcích kapitalismu zavírat jeho hospody, neměl kam jít. Když mu jeho nová bytná zavřela teplou vodu, šel ven a zmrznul.

Marie stojí pořád za oknem a čeká na mladšího syna. Ve dveřích se ozvou klíče, mladší syn ji hledá. „Tady jsi! Hele, ten byt takhle prázdný vypadá úplně jinak. Brácha vlastně říkal, že si tu nechce nic moc nechat.“ Všimne si, že Marie stojí u polozavřeného okna, polootevřeného. „Proč si to okno neotevřeš, mámo, v takovým vedru?“

Marie se otočí a pokusí se o úsměv. Zůstane u pokusu o úsměv. „Vždyť jsme ho stejně skoro neotvírali, je to vysoko. Jak myslíš, že je to vysoko?“

„Co já vím! Ale tipuju tak do patnácti metrů, čtyři patra, lehce zvýšený přízemí.“

„Vždycky jsme vám s tátou zakazovali se vyklánět, pamatuješ?“

„Jasně, já se i celkem bál vyklánět. Jednou, to jsem s váma ještě bydlel, těsně po revoluci, jste jeli na nějakou ofiko akci a já chtěl vidět, jak dole nastoupíte do šestsettřináctky, tak to jsem se hodně vyklonil, jinak ne. Proč se na to ptáš?“

Marie si promítá ty večery. Byly dva, možná tři. Seděla na parapetu, opravdu chtěla skočit? Marie teď stojí u téhož okna a vypráví o tom mladšímu synovi. Po těch letech. „Mámo, zažil jsem tady s váma leccos, slyšel jsem leccos, ale tohle mi připadá… Navíc já vám nikdy nechtěl dělat arbitra, ale ty jsi často byla dost nesnesitelná, uznej. Táta třeba už třeba chtěl hádku ukončit. A ty jsi za ním dokola a dokola chodila. Ale to asi ženský dělaj.“ Dělá, že to přeslechla. O svých dívkách ji neinformuje, takže nemůže posoudit sebe a to, do jaké míry svým synům vepsala do hlavy modely ženského chování. A strach z některých modelů ženského chování. Marie přemýšlí, jak vypadá po dopadu z patnáctimetrové výšky lidské tělo. Asi nelidsky, hnusně. Nechce si to představovat. Nechtěla to udělat. Jen měla pocit, že nijak jinak se z toho pryč nedostane. Z toho bytu. Z toho všeho. „Udělala bys to, fakt jsi o tom přemýšlela?“