Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux a Tara Sheets: Nesplnitelný slib

Vydání první

Copyright © 2021 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2533. publikaci

Přeloženo z anglického originálu An Impossible Promise vydaného

nakladatelstvím MIRA v roce 2021

Published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Český překlad © 2022 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1883-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1884-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Jude Deveraux

Tara Sheets

NESPLNITELNÝ SLIB

Pro ty, kteří nemohou být spolu.

PROLOG

Nebeská Komnata posledního soudu nebyla ani trochu útulná, ať se na to jeden díval jakkoliv. Většinu času vypadala jen jako bílé vířící zdi mlhy, které andělu Agonovi připadaly nesmírně bezútěšné. Ovšem jeho společník Samael to považoval za nezbytné a věřil, že lidské duše čelící poslednímu soudu by se neměly nijak rozptylovat. Nejspíš proto byla nyní Samaelova tvář stažená v jasném nesouhlasu – což byl výraz, na nějž si Agon během staletí už přivykl.

„Co,“ zeptal se Samael a ukázal elegantním prstem na předmět proti zdi komnaty, „je tohle?“ Se svými blonďatými prstýnky a cherubínskými tvářičkami vypadal jako nějaká renesanční malba vyčerpaného zpěváčka ve sboru.

Agon by se nejradši rozesmál, ale ovládl se. Tak starý anděl jako on už se o ledasčem poučil. Místo toho se vytáhl do své plné výšky, jež byla dokonce i na andělská měřítka působivá, a doširoka roztáhl sněhová křídla. „Říká se tomu nastavitelné křeslo,“ oznámil vesele. „Na sezení a odpočinek. Lidi ho mají velice rádi, jak jsem pochopil.“

Samael se tvářil skepticky. „Už jsem ti přece říkal, že zde není žádné místo útěchy. Lidské duše jsou sem povolávány, aby čelily poslednímu soudu, a ne všechny míří do příjemné destinace.“

„To je pravda.“ Agon seděl na okraji polstrované židle a točil se nejdřív doleva a pak doprava. „Ale podle mého neuškodí nabídnout jim místo odpočinku, zatímco posuzujeme jejich životy. Když nic jiného, alespoň budou mít alternativu k běžnému přecházení a kroucení rukou a klopýtání sem a tam v rozčilení. Je to žalostný pohled, když se tak chovají, to musíš uznat.“

Samael si povzdechl, potřásl hlavou a obrátil se k mlžné zdi. Což je dobré znamení, pomyslel si Agon. Vypadalo to, že židle prozatím může zůstat. Později by snad mohl přinést i pár dalších pozemských věcí, aby to tu zabydlel, ale jak to ti lidé říkají? Ach ano. Dětské krůčky .

„Na tvoje šaškárny nemáme čas,“ zamumlal Samael a mávl rukou na zeď z mlhy. „Náš vzpurný darebák se brzy naučí cennou lekci.“

Mlha se pročistila a odhalila ulici v jakémsi městě v noci. Před sportovním barem zastavil na motorce snědý cizinec v černé kožené bundě a značkových džínech.

Agon vstal ze židle a postavil se vedle Samaela, aby společně sledovali probíhající scénu. „Jsi si jistý, že je tento muž stejný jako Liam O’Connor?“

„Vykazuje totožné rysy jako ten ničema,“ konstatoval Samael. „Stejnou aroganci, sobecké motivy, pochybné morální hodnoty. Původně neměl Liamovi zkřížit cestu, ale nebylo těžké to zařídit.“

Agon naklonil tmavovlasou hlavu a prohlížel si muže, který se právě loudal ke vstupu do baru. Neonová vývěska, na níž stálo ZELENÁČI, blikala nade dveřmi. „A jsi si jistý, že představit tohoto člověka Liamovi bude ku prospěchu věci?“

Samael zkřížil paže na hrudi. „Pro Liama bude dobré, když mu někdo bude zrcadlit jeho vlastní osobní vlastnosti. Pak snad, díky sebereflexi, si ten lotr uvědomí své značné chyby a smíří se s úkolem, který jsme mu dali.“

„Snad,“ odtušil Agon, ačkoliv by za to ruku do ohně nedal. Liam O’Connor a smířlivost k sobě zřejmě nepasovaly. Ten chlap si nedal říct a chtěl získat Coru McLeodovou pro sebe, bez ohledu na to, jak moc anděly ujišťoval, že se snaží Coře pomoct naplnit její skutečný osud, což měl být sňatek s Finleym Walshem. Agon věděl, jaké to je, když lidem kouká z očí zoufalství, a spolu s odhodláním to mohla být nesmírně nebezpečná kombinace. Liam měl obojího vrchovatě. „Doufám, že to zabere. Už mu zbývají jen dva měsíce, aby splnil svůj úkol.“

Samael něco zabručel. „Musí to fungovat. Nemůžeme zasahovat do jeho svobodné vůle, a tohle je to poslední, co mě napadlo, abychom mu pomohli a nasměrovali ho správným směrem. Už jsme souhlasili s některými ,přilepšeními‘, o něž žádal. Základní počítačové dovednosti. Dostatečné varování, když ho budeme chtít navštívit. Dokonce jsme zařídili, aby už necítil bolest, kdykoliv se s Corou dotknou.“ Střelil po Agonovi přísným pohledem. „S tím posledním jsem souhlasil jen proto, že ses ho tak silně zastával.“

„Myslím, že mu můžeme věřit, že se rozhodne správně,“ prohlásil Agon. „Vím, že působí jako ztracený případ, ale nesmíme ztrácet víru, že uspěje.“

„Hmm, víru,“ zabručel Samael, zatímco sledovali vysokého muže, jak mizí v baru. „Víru v nějakého darebáka. Co by se asi tak mohlo pokazit?“

1

Liam O’Connor objal paží Coru McLeodovou a posunul si ji, aby byla přesně tam, kde chtěl, těsně u něho. „Moc nad tím nehloubej. Ať se to prostě stane.“

„Nemůžu uvěřit, co to dělám.“ Cořin hlas působil proti jeho pokožce jako zašeptání hedvábí.

Zavřel oči a vychutnával si její nádhernou blízkost. Čekal celý život, aby ji mohl znovu držet v náruči.

„Můžeš mě pustit, Liame.“ Cora vystrčila jazyk mezi zuby, přimhouřila jedno oko a namířila šipku na zeď. „Už jsem to pochopila.“

Liam ustoupil, už teď postrádal její teplo a sladkou bylinkovou vůni jejích vlasů. Teprve před několika dny zjistil, že se jí může dotknout bez toho prvotního bodnutí bolesti, a byl nadšený, že mu to andělé umožnili. Neměl moc důvodů mít ty dva rád, ale tenhle byl rozhodně obrovský.

Zajít do Zelenáčů, sportovního baru nedaleko univerzity v Providence Falls, napadlo její kamarádku Suzette Wilsonovou. Suzette trvala na tom, že Cora a Liam se potřebují v sobotu večer pobavit s „normálními lidmi“, a nemýlila se. Od vraždy Johna Bradyho, respektovaného byznysmena v městečku, který byl čirou náhodou rovněž manželem Liamovy bývalé milenky, měli oba plné ruce práce. Byl to těžký měsíc, a nebýt laskavé Cory a mazaného chlapce z ulice Billyho Maca, který se za něj přimluvil, Liam by nejspíš přišel o svoji jedinou šanci na vykoupení. Teď mu zbývaly dva měsíce, aby spasil svou nesmrtelnou duši, ale na to se může soustředit zítra. Dneska večer je fajn vypnout a dělat něco jen tak.

„Zvládneš to, Coro,“ ozval se z baru hluboký mužský hlas.

Liam skryl úšklebek tím, že se napil piva. Suzette taky pozvala největšího suchara na světě, Finleyho Walshe. Naneštěstí byl Finn Cořinou spřízněnou duší, a i když Liam nesnášel úkol, který mu andělé dali, musel najít nějaký způsob, jak Coru přimět, aby se do toho otrapy zamilovala. Pokud by se mu to nepodařilo, inu… Radši na to ani nemyslet.

Cora zaklonila ruku a hodila šipku. Ta minula celý terč o dobrých čtyřicet centimetrů a se zaduněním přistála na dřevem obložené zdi. Cora frustrovaně zavrčela a dupla nohou, což Liama rozesmálo. Byla prostě rozkošná. Stála před ním v modrých džínách, těsném krémovém svetříku a botách na podpatcích, ale temenem hlavy mu sotva dosahovala k bradě. Přesto však měla nezkrotného ducha, jemuž nebylo rovno. Na sluncem opálenou tvář jí spadla blond kadeř a Liam musel potlačit touhu natáhnout ruku a vrátit ji zpátky. Neměla tušení, jak mu připadá překrásná. Ani jak moc po ní touží.

„Páni, Coro,“ zavolala Suzette přes řvoucí hudbu. „Vedeš si čím dál líp!“ Suzette, usazená na barové stoličce, zvedla margaritu k přípitku. Zrzavé vlasy měla rozpuštěné kolem tváře a její smích byl nakažlivý. Trhla palcem na dívku oblečenou v uniformě. „Minule jsi té servírce skoro vystřelila oko.“

Dívka se vyhnula Coře a Liamovi širokým obloukem a zvedla tác s pitím vysoko nad hlavu. Pospíchala ke skupince studentů z univerzity sledujících zápas v boxu na jedné z plochých televizí. Z dalšího rohu v baru se ozvalo hlasité jásání kvůli baseballu a rozdivočelá banda fanoušků se plácala do dlaní a po zádech. Vzduch byl plný směsice alkoholu, smažených kuřecích křidýlek a levné kolínské. Zelenáči byl jeden z těch uvolněných podniků, kde všichni mluví trochu moc nahlas a trochu moc popíjejí. Liam ho zbožňoval.

„Je to jasné. Šipky prostě nejsou moje parketa,“ vydechla Cora poraženecky. Vložila poslední šipku Liamovi do ruky. „Myslím, že bude bezpečnější, když skončím hned, než někoho zmrzačím.“

„Ještě to nevzdávej,“ ozval se Finn. „Děláš pokroky.“ Seděl vedle Suzette a poslední hodinu ucucával jedno lehké pivo. V nažehlených kalhotách a košili tu působil nepatřičně a Liam už po milionté zauvažoval, jak má, proboha, Coru přimět, aby se zamilovala do někoho tak bolestně nezajímavého.

„Ne, nedělám pokroky,“ povzdechla si Cora. „Ale díky za podporu.“

„Vsadím se, že příště se dokonce trefíš do terče,“ ujistil ji Finn.

Cora se rozesmála. „Obávám se, že tuhle sázku bys prohrál.“

„Stejně se nerad sází,“ ozval se někdo ode dveří. „Že jo, Finne?“

Všichni se otočili na blížícího se vysokého muže se širokými rameny. Na sobě měl koženou motorkářskou bundu stejného tmavého odstínu, jako byly jeho vlasy, a kráčel pomalu, téměř arogantně, jako by měl veškerý čas na světě. Na čelisti měl jednodenní strniště a v očích přidrzlý výraz a vypadalo to, že zná Finna, což Liama překvapovalo. Tenhle chlapík vypadal jako Finnův naprostý opak, a tudíž poněkud zajímavě.

„Magnusi,“ ozval se Finn. Pohlédl na skupinku a s vysvětlováním se pustil do představování: „Tohle je můj kolega Magnus Blackwell. Je právním zástupcem u Johnstona a Knighta, jako já.“

„Překvapuje mě, že tě tu vidím, Finne,“ protáhl Magnus. „Netušil jsem, že tě potkám v takovém doupěti.“

„Docela se mi tu líbí.“

„Vážně?“ Magnusův zdvořilý úsměv působil tak upřímně, až Liam téměř přehlédl skepsi za ním. Zachytil ji jen díky tomu, že byl v této oblasti sám odborníkem. Dětství strávené jako zloděj v Irsku v devatenáctém století během Velkého hladomoru poskytlo Liamovi spoustu příležitostí, jak své dovednosti zdokonalit.

„Tak to bys třeba mohl někdy zajít na dráhu,“ navrhl Magnus Finnovi. „Vzít s sebou to tvoje porsche a trochu ho provětrat, například.“

Finn zavrtěl hlavou. „To není můj šálek čaje.“

„Ne?“ Magnus nevypadal překvapeně. Střelil po Liamovi a dívkách spikleneckým úsměvem. „Naprosto nepochopím, proč mají lidi rychlá auta, ale nikdy neukážou, co v nich je.“

„Vy závodíte?“ Liam na něho zíral se směsicí obdivu a závisti. Jeho vlastní auto by nedokázalo vyhrát závod ani s jeho postarší sousedkou paní Gilmoreovou, a to chodila o holi. Proč mu andělé šoupli takovou zastaralou hromadu šrotu, to nedovedl pochopit. Nejspíš mu chtěli uštědřit nějakou pěknou lekci ze skromnosti, ti ničemové.

Magnus si změřil Liama hodnotícím pohledem. „Někdy, i když ne tolik jako dřív.“

„Tedy, závodní auta. To zní tak –“ Suzettin hlas přešel do smyslného vrnění, „– nebezpečně.“

Magnus se domýšlivě zazubil. „Ne, když víte, jak je vzít do rukou. Jednou za měsíc vyučuju na dráze kaskadérské ježdění. Tenhle víkend se koná hodina, kdybyste se chtěl někdo mrknout.“

Cora a Suzette se zasmály a vymluvily, ale Liam už v duchu plánoval, že si tu lekci vyhledá svými novými počítačovými dovednostmi. Nehodlal prošvihnout příležitost dostat se za volant nějakého sporťáčku a prostě si to užít. To vzrušení závodit v tak silném stroji! Kdo by nechtěl svištět jako vítr, pokud má šanci? Hm, správně. Liam střelil pohledem po Finnovi. Největší suchar na světě.

Finn procházel e-maily na telefonu a Magnuse si nevšímal. Tvářil se naprosto neutrálně, ale Liam měl zvláštní dojem, že se snaží ovládnout nějakou negativní emoci.

„Takže…“ Magnus splácl ruce a promnul si je. „Nesázeli jste se právě kvůli šipkám?“

„Ach ne.“ Cora mávla rukou. „V šipkách jsem příšerná a Finn si mě jenom dobíral.“

„Nedobíral jsem si tě, Coro,“ namítl Finn a zvedl oči od telefonu. „Myslím, že ses vážně zlepšovala.“

„A co my dva, chlape?“ trhl Magnus bradou na Finna s vyzývavým třpytem v očích. „Co takhle přátelský zápas v šipkách? Řekněme o dvacet dolarů pro vítěze?“

„Ne, díky.“ Finn vypil zbytek piva a ukázal barmanovi, že si dá další.

„Tak pojď,“ prohlásil Magnus. „Šipky mi ani moc nejdou, takže nejspíš vyhraješ. Bude to legrace. Co říkáte, dámy? Chcete vidět, jak to projedu na celé čáře?“

„Já jo,“ zazpívala Suzette a pozorovala Magnuse, jako by byl prvotřídní kus hovězího. „A jestli šipky nejsou vaše parketa, pak bych chtěla vědět, co jí je.“

Pomalu se na ni uculil a zamrkal. „To vám povím později.“

Suzette zajiskřilo v očích zájmem a rozechvěle si povzdechla. Ten člověk na ni tak viditelně zapůsobil, že by Liama ani nepřekvapilo, kdyby se rozpustila do loužičky na podlaze.

Téměř se rozesmál. Magnus to uměl se slovy, ale Liam poznal ničemu, když nějakého viděl. Magnus měl všechno – šarm, okouzlující úsměv, oblibu v sázení. Liam by vlastně vsadil svůj plat, že Magnus v šipkách vážně válí a jen se snažil Finna napálit. Liamovi se ten chlapík začínal líbit, prostě z principu.

Suzette se zahihňala a pak zašeptala Coře něco do ucha. Ty dvě zmizely v davu s hlavami u sebe a požensku švitořily.

„Takže,“ obrátil se Magnus na Finna, „jdeme na to?“

„Ne,“ odvětil Finn bezvýrazně. Na povrchu působil klidně, Liam však viděl, že není ve své kůži. Jak podivuhodné. Tenhle večer byl každou vteřinou zajímavější.

„Já bych si zahrál,“ nabídl Liam s pokrčením ramen. „I když šipky taky nejsou moje parketa.“ Přihlouple se na Magnuse uculil. Už to bylo dlouho, co měl šanci připravit někoho o peníze. Ačkoli se Liam házení šipek neučil, léta lovu, střelby na terč a dalších rozmanitých dovednostních her – nemluvě o manuální zručnosti nutné pro loupení a občasný běh o život – způsobily, že mu šipky připadaly jako nějaká dětská hra. Tohle bude legrace.

Magnus vlídně přikývl. „Pustíme se do toho.“

Ten souboj byl k smíchu. Magnus schválně prohrával, to bylo jasné. Liam znal všechna pravidla v příručce pro darebáky. Magnusovo skóre bylo vždycky jedna nebo minus jedna, ale Liam se nenechal oklamat. Poznal, že Magnus to umí a jen se drží zpátky. Takže Liam prostě hrál a užíval si každou vteřinu, zatímco Magnus hrál záměrně špatně. I Liam házel schválně příšerně, a tak pokračovali dál a dál, až se nakonec Liamovi povedl „šťastný“ hod, jímž hru vyhrál.

Magnus poraženecky potřásl hlavou. „Říkal jsem vám, že mi to moc nejde.“

„Příště to bude určitě lepší,“ prohlásil Liam, hrající svou roli.

Magnus mu chtěl podat dvacku, ale pak se zarazil, jako by ho něco napadlo. „Co takhle ještě jedna hra?“

A je to tady. Past. Liam se opravdově zazubil. Lidi se nikdy nemění, bez ohledu na století. „Kdepak, takhle mi to stačí.“

„Určitě?“ zeptal se Magnus. „Mohli bychom si to udělat zajímavější. Řekněme tentokrát sto dolarů pro vítěze?“

Liam se uchechtl. V tuhle chvíli by člověk, který by nic netušil, dychtivě souhlasil a Magnus by ho oškubal jako kuře. Liam se takhle nebavil od svého příchodu do Providence Falls. Ačkoliv bylo lákavé připravit Magnuse o stovku dolarů, Liam si nebyl tak úplně jistý, že by vyhrál. Magnus byl typem chlapíka, který má vždycky pár triků v rukávu. Liamovi připomínal jeho lupičské kamarádíčky v Irsku. Zničehonic ucítil s Magnusem podivnou spřízněnost a ostré bodnutí nostalgie kvůli dobám, které dávno minuly.

„Byla to klika, že jsem vyhrál,“ oznámil Liam a plácl Magnuse po zádech. „Nechci pokoušet osud.“

„Ale no tak, chlape,“ přemlouval ho Magnus. „Musíte trochu zariskovat.“

To už jsem zkoušel a taky jsem za to zaplatil vysokou cenu. „Někdy jindy.“

Magnus vypadal na zlomek vteřiny zklamaně, ale pak to nechal být, když dovnitř vplula vysoká, vyvinutá brunetka na obláčku parfému vonícím jako cukrová vata.

Ohlédla se přes rameno na Magnuse, domýšlivě pohodila vlasy a šla dál.

„Ach, Lola,“ zamumlal uznale. „Mám dojem, že je na mě pořád naštvaná, že jsem jí dal onehdy večer košem.“

„Tak to je zlé,“ odtušil Liam a sledoval ji, jak kráčí. Rudé podpatky té ženské by se v pouliční bitce daly použít jako smrtící zbraně, ale záměrné pohupování jejích boků naznačovalo mnohem zábavnější aktivity.

„Kdepak. Prostě jí koupím drink, povím jí, co chce slyšet, a hodí to za hlavu.“ Magnus věnoval Liamovi vědoucí úsměv. „Tak se to hraje, že jo, chlape?“

„Ne každá hra,“ ozval se Finn podrážděně. Během celého souboje byl tak potichu, až Liam na jeho přítomnost téměř zapomněl. Což nebylo nic překvapujícího. Kdyby jen Liam mohl na toho chlapa zapomenout navždycky. Cora si zasloužila někoho mnohem lepšího.

Magnus přimhouřil oči a podíval se na Finna svrchu. „Celý život je jenom hra. Každý, kdo tvrdí opak, ji jenom neumí hrát.“ Kývl na Liama a následoval ženu do davu.

Finn vypadal naštvaně. Copak asi Magnus provedl, že ve Finnovi probouzel to nejhorší? Liam ani netušil, že něco takového ve Finnovi je. Většinou jenom vrhal po Coře zamilované pohledy, zubil se od ucha k uchu a mohl se přetrhnout, aby splnil každé její přání. Byl dokonalá padavka. Magnus na něj musel hodně zapůsobit.

Liam, který vždycky s radostí šťouchal do vosího hnízda, se opřel o bar a vesele prohlásil: „No, Magnus vypadá jako skvělý chlapík. Jak dlouho už se přátelíte?“

„Jsme jenom kolegové,“ opravil ho Finn. Čelist měl zaťatou a ústa stažená do pevné linky. „Pracujeme ve stejné firmě, ale ne na stejných případech. Pokud nejde o zvláštní okolnosti.“

Liam sledoval, jak Magnus přechází přes bar a lichotí té brunetě. Po počátečním chladném chování už roztála. Teď byla přitisknutá k jeho boku a pohrávala si se zipem jeho kožené bundy, zatímco jí něco šeptal do ouška. Působivé. Ten chlap byl vážně rychlý. Možná že Finn jenom žárlí, protože Magnus ví, jak se bavit. Vypadal jako typ muže, který si od života vezme to, co chce, a k čertu s následky. Obdivuhodný rys, jen co je pravda. Připomínal Liamovi… No, připomínal mu sebe.

Později toho večera Liam objevil novou formu moderního mučení zvaného karaoke. Cora a Suzette listovaly ve zpěvníku, zatímco někdo v rohu baru kvílel do mikrofonu o ďáblovi v modrých šatech, nebo nějaké podobné nesmysly. Svatá prostoto, v minulosti, když nějaký opilec halekal z plných plic, alespoň neexistovaly žádné přístroje, které ten hluk znásobily. Zpěvákův hlas zněl jako dvě kočky peroucí se v režném pytli, ovšem i to bylo lepší než klábosit s Finnem, a tak si Liam nemohl moc stěžovat.

Liam dopil pivo a všiml si, že Magnus odchází zavěšený do té brunety a další ženy, která vypadala jako její kamarádka. Magnus na Liama samolibě zamrkal cestou ke dveřím. Jasně, tak takhle se to hraje.

Liam zvedl sklenici k Magnusovi, pak se obrátil ke Coře, která se teď dohadovala se Suzette ohledně jejich výběru písniček.

„Ať to rozhodne Liam.“ Cora mu přisunula zpěvník. „Tak kterou?“

Pohlédl na seznam písní a vybral první, která mu mluvila z duše. „Never Gonna Give You Up.“ Nikdy se tě nevzdám.

Suzette zasténala a přitáhla si knížečku zpátky. „A je to. Tvůj spolubydlící je rozhodně namol, Coro. To je jediný vysvětlení takový chyby v úsudku.“

Cora se na Liama zazubila, modré oči jí jiskřily smíchem. Její úsměv byl zářivý a bezstarostný, tak jako Cory, na kterou si pamatoval z jiného života. Jeho Cory. Dívky, která ho uvítala s upřímnou laskavostí tu noc, kdy jí vlezl do ložnice oknem, aby vyloupil její dům. Byla otevřená a zvídavá a opravdu šťastná, že se s ním setkala, a nikdy se na něj nedívala jako na špinavého, zlodějského sedláka, jímž byl. Cora McLeodová, dcera venkovského šlechtice, Liama přesvědčila, že by jednoho dne mohl být hoden ženy jako ona.

Srdce mu bilo známým pocitem zoufalé, nebezpečné naděje. Toho typu naděje, který sliboval nemožné. Vybavoval si ho tak jasně, že mu na jazyku připadal prakticky jako ambrózie, jejich sladký sen o společné budoucnosti, navzdory všem překážkám, jež jim stály v cestě. Jenže podle andělů pokazil Cořin osud tím, že tu noc před dávnou dobou vlezl do jejího okna. Přimět ji, aby se teď zamilovala do Finna, byl jediný způsob, jak se zachránit před věčným zatracením.

A přesto… Pohlédl na Coru, vřelou a překrásnou jako sluneční paprsky, se zlatavou hlavou zakloněnou, jak se smála čemusi, co řekla její kamarádka. Co když měl Magnus pravdu a šlo jenom o to, jak člověk tu hru hrál?

Liamovi se začala točit hlava nebezpečnými možnostmi. Možná jen potřebuje najít způsob, jak ohnout pravidla.

2

„Ty pracuješ,“ prohodila Cora přes okraj šálku s kávou ve středu ráno. Stála před Liamovým stolem na policejní stanici Providence Falls, neschopná skrýt v hlase překvapení. „U svého vlastního stolu. Na svém vlastním počítači a tak.“

„Mhmm.“ Liam se na ni sotva podíval.

„Už jsem si začínala myslet, že jsi naprostý počítačový analfabet,“ dobírala si ho. Většinou totiž u svého pracovního místa nic moc nedělal. Vždycky si pohrával s myší, mačkal tlačítka na klávesnici a prohlížel si je, jako by to byly nějaké cizí předměty. Ale dnes ráno zacházel s počítačem jako všichni ostatní – prostě jako s nástrojem.

„Jak tě to mohlo napadnout?“ zeptal se, aniž by zvedl oči.

Cora kývla k rostoucí hromádce papírů na jeho stole. „Například kvůli tomuhle. Od doby, co jsi dorazil, ses toho ani nedotkl. A vždycky chodíš k mému stolu a necháš mě hledat na internetu, zatímco se díváš. Myslela jsem si, že buď nevíš, jak použít počítač, nebo jsi neuvěřitelný lenoch.“ Drze se na něj uculila. „A teď už to vím.“

„Lenoch?“ Liam nadzvedl tmavé obočí, stále soustředěný na obrazovku. Ať už pracoval na čemkoliv, zabralo to jeho plnou pozornost. „Měla bys vědět, že jsem poslechl tvou radu a zkusil se dneska ráno proběhnout po okolí, a to jen abych si zacvičil.“

„Toho jsem si všimla.“ Běžecké boty nechal v chodbě a ona o ně téměř zakopla. Což nebylo nic překvapujícího, jelikož se z něho vyklubal nepořádný spolubydlící, a navíc tvrdohlavý. Když se minulý měsíc přistěhoval k ní domů, dštil na ni oheň pekelný a síru, když se snažila jít si poránu zacvičit jako obvykle. Trval na tom, že je její oblečení příliš necudné, což bylo směšné, protože na sobě měla klasické elastické šortky a tílko. Později jí vyčinil za to, že běhá jen tak bez důvodu, protože podle něho to byla ztráta času a energie. „A jak se ti to líbilo?“

Zamračil se. „Dostal jsem z toho hlad.“

„Ano, taky mi neušlo, že mi zmizely všechny Pop Tarts,“ ucedila suše. Liam měl hlad neustále. Ládoval se jako student u stánku s nezdravými pokrmy. Zrovna minulý víkend ho sledovala, jak spořádal celou krabici mražených vaflí na posezení, přesto měl stále štíhlé, vyrýsované tělo sportovce. Muži a jejich metabolismus. Nebylo to fér. „Házíš je do sebe, jako by to byly sladkosti.“

„Lahoda,“ zašeptal, s pohledem stále upřeným na monitor.

„Tak daleko bych nezacházela.“

Vydal zvuk jako předoucí kočka.

Cora přimhouřila oči. „Na čem přesně pracuješ?“ Bylo po desáté dopoledne a právě se chystali do terénu vyslechnout potenciálního svědka v případu Johna Bradyho. Momentálně s ním uvízli na mrtvém bodě a neměli žádnou novou stopu. Snažili se vypátrat Lindsey Albrightovou, studentku univerzity, která si udělala selfie před Bradyho domem tu noc, kdy došlo k vraždě. Podle Lindsey zachytila v okně za sebou na snímku dvě postavy. Kapitán Thompson ale prohlásil, že je ta fotka k ničemu, protože je příliš zrnitá a tmavá, než aby si mohli být čímkoliv jistí. Nicméně Cora doufala, že dívku vyslechne, pro případ, že by si z té noci ještě na něco vzpomněla.

Cora obešla Liamův stůl a nakoukla mu přes rameno. „Co to, sakra, je?“ Na obrazovce trůnily fotky sporťáků v jasných barvách. Jedno vozidlo kličkovalo řadou oranžových kuželů. Další bylo zachyceno při otočce, při níž od pneumatik odletovaly do vzduchu vlny štěrku.

Liam konečně odtrhl pohled od monitoru. „Chci se přihlásit na dvoudenní kurz kaskadérského ježdění, který se koná tenhle víkend.“

„S tvým autem?“ Jeho nebohý sedan by se nedostal přes první kužel, aniž by mu praskla pneumatika. Coře připomínal cosi, v čem mohl ve svých nejlepších letech jezdit její dědeček. Často uvažovala, proč si Liam nekoupí něco novějšího. Možná si auto nechával z nějakých sentimentálních důvodů.

„Jasně že ne. Tady se píše, že budu řídit v jednom z jejich auťáků.“ Ukázal na webovou stránku a culil se jako pirát, který právě zakopl o schovanou zásobu zlatých dublonů. S lesklými vlasy spadajícími mu frajersky přes jedno oko a tmavým strništěm na pevné čelisti vypadal jako nějaký hollywoodský ničema. Ačkoliv to Cora nechtěla přiznat, když se setkali poprvé, byla z něho uchvácená. Liam byl pohledný fešák, z něhož se ženám točila hlava, ale zároveň se měly na pozoru. Byla to znepokojující kombinace. Všechno na něm – mohutná postava, hluboký sametový hlas, tmavé oči slibující rozkošně nemravné věci, kdyby byla žena svolná – ji vyváděly z míry. Bylo to tak nečekané, že dokonce vážně klopýtla, když ji poprvé uchopil za ruku. Ale to bylo tehdy, a teď… Teď na tom byla mnohem líp. Naprosto v pohodě.

Na posilněnou se napila kávy. Jsou spolubydlící a nic víc. Stejně dal jasně najevo, že ho nezajímá. Vlastně, když o sebe občas náhodou zavadili, sebou dokonce trhl. Stačilo na to jen pomyslet a celá zrudla. Trochu jí to bralo sebevědomí, když věděla, že mu připadá tak nežádoucí, ale upřímně to bylo požehnání v přestrojení. Ani ona o něho nestála. Její kamarádka Suzette se neustále dostávala do potíží, když randila s chlapy, kteří pro ni nebyli ti praví, a Cora takový druh stresu v žádném případě nepotřebovala.

Nahlas přečetla jméno webové stránky. „Extrémní přesnost a kaskadérské ježdění.“

„Podívej se na ně,“ vydechl Liam a listoval ve fotkách aut. „Nejsou nádherná?“

„Šťastný Čtvrtý červenec, lidi!“ Do kanceláře nakráčel Otto Simpson s plastovou krabičkou koláčků s americkými vlaječkami, polevou a sladkým zdobením. „Tohle jsem koupil cestou sem ve Sladkém páji.“ Otto byl podsaditý muž s plešatějící hlavou a nesmírnou láskou k Bohu a vlasti a pečeným dobrotám. S kulaťoučkou tváří a neustálým úsměvem připomínal Coře děcko z těch starodávných reklam na Campbellovu polévku.

„Na tvoje svačinky teď nemáme čas, Otto.“ Happy Blankenship vstal zpoza svého stolu na druhé straně místnosti a upřel na koláčky znechucený pohled. Ačkoliv byl o pár let mladší než Otto, kvůli šlachovité postavě a nabručenému výrazu vždycky působil starší. „A ani si nesedej. Právě nám znovu volali z venkovského klubu Greenfield.“

Otto s těžkým povzdechem praštil s koláčky na stůl. „Zase jde o ty děcka, co házejí na ulici petardy?“

Happy stroze přikývl. „A tentokrát jsou navíc opilí. Zřejmě se taky dostali k pár M80. K těm velkým. Odpalují je ve slepé uličce nedaleko psího parku.“

„Jako každý rok,“ zabručel Otto a následoval Happyho z velké společné místnosti. „Ti puberťáci jsou přesní jako hodinky.“

„Já vám povím, kdo je jako hodinky.“ Rob Hopper zavěsil telefon, složil hlavu na stůl a několikrát s ní na zdůraznění praštil o desku. „Paní Wilsonová a její každotýdenní stížnosti.“

„Co se stalo tentokrát?“ zeptala se Cora. „Mývalové v popelnici? Někdo jí podupal květinové záhonky?“ Paní Wilsonová byla stará vdova po strážníkovi, který zemřel před pár lety. Policisté z Providence Falls k ní byli milí a pozorní, protože chtěli vzdát čest dobrému jménu jejího manžela, ovšem nebylo to vždy snadné. Byla znuděná a nabručená jako medvěd. Děti paní Wilsonové byli dospělé a z domova a soudě podle její povahy Cora odhadovala, že ji příliš často nenavštěvují. Nejspíš proto taky paní Wilsonová neustále podávala oficiální stížnosti na sousedy u místní policie. Měla aspoň něco na práci.

„Chce, abych zatknul jejího souseda, protože jeho pes neustále štěká,“ zasténal Rob. „Jestli to prý nezastavíme, nasype do jednoho ze svých biskupských chlebíčků jed na krysy a dá mu to sežrat.“

„Tomu psovi, nebo sousedovi?“ zeptala se Cora.

„Přesně. U té ženské člověk nikdy neví.“ Robova tvář se naplnila nadějí. „Asi byste se o to s Liamem nechtěli postarat?“

„Ani náhodou. My máme namířeno do univerzitní čtvrti.“

Rob jí věnoval trpělivý pohled. Chlapecky pohlednou tvář měl trochu spálenou od slunce a připomínal Coře to, jak vypadal na střední, když běhal po atletické dráze. Někdy nemohla uvěřit, že spolu krátce chodili, ale puberťáci nejsou zrovna proslulí svými dokonalými rozhodnutími. Naštěstí vzala brzy rozum do hrsti, navíc to mezi nimi nikdy nebylo vážné. Rob byl docela milý mladík, ale otočil se za každou sukní a měl pověst, že dokáže okouzlit jakoukoliv ženu – a že jich nebylo málo. Cora měla podezření, že má pro něj její kamarádka Suzette tajnou slabost, ale pro Coru byl jako protivný brácha.

„No tak, podívej se na to z té lepší stránky,“ rýpla si do něj Cora. „Třeba ti paní Wilsonová schová kousek biskupského chlebíčku.“

Střelil po ní pohledem, který se vyrovnal neslušnému gestu rukou, a vyrazil z místnosti.

Cora se otočila na Liama, který dál slintal nad sporťáky na internetu. Výraz na jeho tváři byl přímo nemravný.

„Tak pojď, Rychle a zběsile.“ Plácla mu do opěrátka židle a vydala se pro kabelku na svém stole. „Chci Lindsey Albrightovou zastihnout v jejím bytě, než se vydá do práce.“

„Já nejsem naštvaný,“ opáčil Liam a naposledy se podíval na počítačovou obrazovku.

„Cože?“

Vstal a protáhl se jako líný lev. „Řekla jsi mi rychle a –“

„No to snad ne.“ Cora civěla na prázdný výraz jeho tváře. „Neříkej mi, že jsi nikdy neviděl Rychle a zběsile . S těmi závoďáky a tak dál?“

Zavrtěl hlavou.

„Ježíši, Liame, než jsme se potkali, musel jsi žít v úplné bublině. O víkendu si nejspíš budeme muset dát další filmový maraton.“ Na někoho, kdo miloval rychlá auta tolik jako on, ji překvapovalo, že o těch filmech nikdy neslyšel. Jenže se zdálo, že Liam zmeškal ledacos, jako třeba horskou dráhu a bruslení a školní ples. Zrovna nedávno se jí zeptal, jestli někdy viděla oceán. Podivín. Byl přece jen o pár hodin cesty dál. Očekával snad, že nikdy nevytáhla paty z města, ve kterém vyrostla? Cora se při té vzpomínce usmála, protože ať už si to chtěla připustit, nebo ne, jeho podivínství se jí začínalo zamlouvat.

„Páčko, lidi!“ zazpívala Mavis, když vycházeli z policejní stanice. Recepční na sobě měla jednu ze svých typických mikin s vyšívaným domečkem pro ptáky vpředu a dlouhé náušnice s pérky ve vlasteneckých barvách. Jako obvykle naplňoval vzduch kolem stolu její silný parfém jako neviditelné silové pole.

„Ne že se dostaneš do nějakých potíží, zatímco budeme pryč,“ prohlásil Liam a sebral jí z misky karamelku. „Počkej, až se vrátím, abych se k tobě mohl přidat.“

Mavis vydala pronikavé zahihňání, které skončilo zachrochtáním.

Cora potřásla hlavou a vyšla hlavními dveřmi. Zdálo se, že vůči šarmu Liama O’Connora není imunní žádná žena. Kromě ní, samozřejmě. Díky bohu.

Univerzitní čtvrť představovala fascinující kotel humanity, s lidmi všech věkových kategorií a profesí spěchajících za svými aktivitami. Vedle moderních kanceláří stála malebná malá knihkupectví a zaprášené hudebniny prodávající staré vinylové desky. Lidé lenošili na židličkách z tepaného železa na zahrádkách kavárniček a klábosili nad latté, zatímco jejich psi čmuchali po drobečcích pod stolky. Bulvár lemovaly svérázné umělecké galerie spolu s trafikou, tetovacím salonem a secondhandy se stojany retrooblečení postávajícími i na chodnících.

„Tohle místo je úžasné,“ konstatoval Liam, sledující skupinku neuvěřitelně pružných žen cvičících jógu na trávníku. Na cihlové zdi za nimi byly vylepené plakáty propagující večerní oslavu Čtvrtého července. Věděl o tom americkém svátku díky základním znalostem, které mu andělé vštípili. Ohňostroj bude jistě působivý, ale Liama ještě víc fascinovala představa oslavy nezávislosti na Británii. Nikdy nepatřil k jednomu z těch rebelů, kteří si říkali feniáni, nebo něco podobného. Pro hladovějícího člověka politika moc neznamená, ale představa nezávislosti na koruně mu podněcovala představivost.

„Lindseyin byt je na druhé straně těch kolejí,“ vysvětlila Cora a ukázala na budovu z červených cihel v dálce. Zabočila s autem právě včas, aby se vyhnula cyklistovi proplétajícímu se provozem. „Dneska je to tady jako v zoo. O svátcích to tu vždycky vypadá takhle.“

Liam neustále slyšel, jak lidé poznamenávají, že je Providence Falls maloměsto, ale jemu připadalo rozlehlé a neustále se měnící jako moře. Každá část města byla unikátní. Člověk mohl ujet čtyři bloky a ocitnout se v úplně jiném světě. Myslel si, že si na to zvykne, na ten neustálý ruch a provoz a hluk, ovšem dneska mu znovu došlo, jak je ve skutečnosti daleko od domova.

Domov. Když na něj pomyslel, vždycky ucítil v hrudi tupou bolest, protože věděl, že už neexistuje. Všechno a všichni z jeho starého života byli mrtví a pryč.

Podíval se na Coru, která zahnula s autem do obytné, stromy lemované ulice. Její jemný profil mu byl tak známý a drahý, že mu pomáhal odlehčit tíhu na srdci.

O pár minut později vjeli do Letních apartmánů. Byl to dvoupodlažní komplex s totožnými jednotkami v různých odstínech béžové. Spousta lidí, kteří přicházeli a odcházeli, vypadala jako studenti či mladí vyučující a všechno na tom místě hlásalo „dočasný stav“.

Lindseyin byt se nacházel v druhém patře. Zevnitř vycházela hlasitá, dunivá hudba a nad basy bylo slyšet dívčí pronikavé chichotání.

Cora zazvonila na zvonek. Když nikdo neotevřel, Liam zvedl ruku a zaklepal. Stále nic. Sevřel dlaň do pěsti a hlasitě zabušil na dveře.

Hudba se ztlumila a dveře se rozlétly a odhalily zrůžovělou dívku přežvykující žvýkačku. Vypadala otráveně a trochu bez dechu, na sobě neměla nic kromě obřího trička, které jí stěží zakrývalo důležité části těla. „Můžu vám pomoct?“

Cora ukázala odznak a představila sebe a Liama. „Vy jste Zoe?“

Dívka přikývla a pozorovala je, jako by byli podomní prodavači různých zbytečností. Liam ten pohled moc dobře znal. V minulém životě se na něj upíral nespočetněkrát – obvykle z dobrého důvodu. Podivně ho uklidňovalo, že svět byl sice navenek jiný, ale lidé se moc nezměnili.

„Minulý týden jsme spolu mluvily po telefonu,“ oznámila Cora a vrátila odznak do kapsy. „Hledáme vaši spolubydlící, Lindsey Albrightovou. Je tady?“

„Hm, ne.“ Zoe vyfoukla malou bublinku, vtáhla ji do pusy, kde následně praskla.

„Víte, kde ji můžeme najít?“

Zoe se uchechtla. „Nejspíš v Psí boudě se zbytkem cvoků.“

„V Psí boudě?“ podivil se Liam.

„Jo, v tom motorkářském klubu na severu. Chodí s jedním z Ožralejch psů, ale drží to v tajnosti, protože její rodiče jsou šíleně konzervativní. Její táta je farář, jestli chápete.“

„Zo!“ Z bytu se ozval hlas mladého muže. „Přines tu pizzu a pohni tím svým pěkným zadkem, holka.“

Zoe netrpělivě pohodila vlasy a odhalila na krku fialový cucflek. „Radši se vrátím ke svý studijní skupině.“

Liam nadzvedl obočí. Tak se tomu v dnešní době říká?

„Můžete nám prozradit jméno Lindseyina přítele?“ vyptávala se Cora. „Nebo něco, co by nám pomohlo ji najít? Je důležité, abychom si s ní promluvili.“

„Podívejte, ona se tady moc nezdržuje, chápete? Já a Lindsey nepatříme do stejný party. Jsme jenom spolubydlící a klidíme se jedna druhý z cesty. Kdo se neptá, nic nezkazí. Já jenom vím, že ten její přítel jezdí s Ožralejma psama.“ Prásk udělala žvýkačka. „A má rád K-pop.“

„Copak….“ Cora se tvářila skepticky.

„Já vím, no.“ Zoe si pohrdavě odfrkla. „Mysleli byste si, že bude poslouchat nějakej death metal nebo třeba ty vlasatý skupiny z osmdesátek, ale kdeže. Lindsey nosí do postele na spaní jeho tričko skupiny BTS.“

„A ještě něco?“ zeptal se Liam.

Zoe se opřela o dveřní rám a plaše se na něho usmála. „Asi spodní prádlo. Ale jak jsem řekla, já se neptám.“

„Můžete nám říct ještě něco, co by nám ji pomohlo najít?“ řekla Cora hlasem plným nekonečné trpělivosti. Liam neměl tušení, jak dokáže každý den jednat s veřejností, a přesto zůstat klidná a soustředěná. Byl to opravdický talent. Který on neměl.

„Nic víc nevím. Proč? Je v nějaký bryndě?“

„Vůbec ne,“ ujistila ji Cora. „Jen jí chceme položit pár otázek.“

Zoe si založila ruku v bok. „No, až ji najdete, tak jí vyřiďte, aby se tu laskavě ukázala, protože máme zaplatit nájem, a já nemám dost prachů, abych ji založila jako posledně.“

„Zlato!“ Hudba zesílila a muž uvnitř vydal zvuk jako nějaká obří kočkovitá šelma z džungle. „Nechtěj, abych si pro tebe přišel a přehodil si tě přes rameno!“

Zoe protočila panenky a prohlásila: „Tak čau.“ Pak jim zabouchla dveře před nosem.

Cora zamrkala na dřevěné obložení. „Díky.“

„Je radost s ní jednat.“ Liam se otočil k odchodu.

„Není divu, že Lindsey není nikdy doma.“

„Jo. Určitě je těžké bydlet s někým, kdo má tak… náročné studijní návyky.“

Zoino pronikavé hihňání a hluboké mužské vrčení byly stále slyšet přes hudbu, zatímco odcházeli.

Cora ujížděla na sever k Psí boudě s narůstajícím pocitem znepokojení. Ačkoliv doufala, že tam Lindsey najdou, nedokázala potlačit obavy. Ožralí psi byli neblaze proslulí svými výtržnickými večírky a aktivitami na hranici zákona a z nečekaných návštěv nebývali nadšení. Zakladatelská rodina pančovala alkohol během prohibice a všichni věděli, že v klubu se uplatňují vlastní pravidla spravedlnosti, jež se ne vždy shodovala se zákonem. Cora v jejich klubovně na předměstí nikdy nebyla, ale slyšela o tom podniku od jiných strážníků. Nacházela se na dlouhé zaprášené cestě, na niž se dalo sjet z dálnice, a celý pozemek byl obehnaný drátěným plotem s ostnatým drátem. Nepůsobilo to tam jako příjemné místo.

„Nemohla bys jet trošičku rychleji?“ požádal ji Liam a zavrtěl se na sedadle. „Zešediví mi vlasy, než se tam dostaneme.“

Cora zkontrolovala rychlost. „Jedeme přesně sedmdesát mil v hodině, povolenou rychlostí.“

„Jo, ale jsme policajti. Řekl bych, že si můžeme pravidla malilinko uzpůsobit.“

„A proto řídím já, a ne ty.“

Opřel se na sedadle a zamumlal: „Už se té lekce o víkendu nemůžu dočkat.“

„To je ta lekce v řízení, kterou vede Finnův přítel Magnus?“

„Jo, ale nejsou to přátelé,“ uchechtl se Liam. „Finn toho chlapa nemusí. Onehdy večer se k Magnusovi choval jak studený psí čumák, až jsem měl omrzliny, když jsem stál vedle nich.“

Cora se zamračila. „To mi na Finna vůbec nesedí.“

„Ne? Možná ho neznáš tak dobře, jak si myslíš.“

„Jasně že znám.“ Ačkoliv byl Finn jen o pár let starší než ona, chodívali s jejím otcem na golf. Cora celé roky považovala Finna za nudného patrona s uhlazenými způsoby a puntičkářským stylem oblékání, ale v poslední době zjistila, že vůbec není žádný suchar. Skrývala se v něm jakási tichá síla, jíž si předtím nikdy nevšimla, a byl vyrovnaný a spolehlivý, což působilo osvěžujícím dojmem.

„Věř mi, Coro, je toho ještě hodně, co o něm nevíš.“ V Liamově hlase se ozýval samolibý podtón, který jí brnkal na nervy.

Potřásla hlavou. „Tvoje arogance mě nikdy nepřestane udivovat, víš to?“

„Jenom říkám pravdu,“ pokrčil Liam rameny.

„Znám Finna o dost déle než tebe,“ podotkla Cora. „A jelikož už jsi dokázal, že se umíš chovat jako horká hlava, která má sklony k impulzivnímu jednání, odpusť mi, pokud věřím spíš tomu, že jsi tu situaci neposoudil úplně správně. Finn je moc milý člověk.“ Pokradmu na něho mrkla. „Což se o tobě zatím říct nedá.“

„Ach, úžasný Finley Walsh.“ Liamův ton byl plný posměšné sebejistoty. „Za všech okolností dokonalý gentleman.“