Už umím šetřit!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Hommer

Už umím šetřit! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Petr Hommer, 2022

Illustrations © Petr Palma, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-266-1802-7

ISBN e-knihy 978-80-266-1806-5 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-266-1807-2 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-266-1805-8 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Na příštích stránkách si vysvětlíme, ŽE peníze nerostou na stromech, JAK těžce a pomalu se vydělávají, ale zároveň příliš lehce a rychle se utrácejí. Ukážeme si, JAK s penězi rozumně hospodařit, PROČ šetřit a PROČ si raději nepůjčovat. Dozvíme se, PROČ číst etikety na zboží v obchodech a JAK nepodlehnout každé reklamě v televizi. Zjistíme, ZDA máme nějaká práva, když se nám koupená věc porouchá. Nebo CO můžeme udělat, když nás hračka či věc už nebaví jako dřív.

Víš, co znamenají slova jako „šetřit nebo spořit“? Jednoduše neutratit všechny své peníze a část si jich odložit na později. To všechno se společně naučíme.

Věřím, že kniha „Už umím šetřit!“ ti pomůže stát se zvídavým a uvažujícím mladým chlapcem nebo zvídavou a uvažující mladou dívkou. Po jejím přečtení dokážeš například poradit i mamince v obchodě. Také si odneseš do dospělosti důležité znalosti pro hospodaření se svými vlastními penězi. Vyhneš se tak možným finančním problémům, exekucím a jiným smutným příběhům, které bohužel prožívá stále mnoho lidí okolo nás.

Následující text není učebnice. Uvedené příklady, čísla a částky jsou pouze orientační. Slouží zejména k osvojení si základních postupů a principů. Ty důležité jsou navíc zvýrazněny v zelených rámečcích a ty nejdůležitější doprovází symbol žárovky. Budu velmi rád, když ti tato kniha pomůže proniknout do velkého „světa dospěláků“ a budeš ve světě peněz rozumnější než leckdo z tvých spolužáků a kamarádů.

1. Nemám to, co chci

Jistě už znáš situaci, kdy nemáš hned to, co chceš. Třeba když jsi právě s maminkou v obchodě, a ona ti nekoupí sladkost, na kterou máš v tu chvíli velikou chuť. Nebo je v televizi reklama na krásnou hračku, ale tatínek ti říká, že nemůžeš mít všechno, co vidíš. Možná tvoji kamarádi mají lepší a dražší mobil, s řadou funkcí a her, a rádi se ti s ním chlubí. Tobě je nejspíš líto, že ho také nemáš. Nebo se ti možná někdy spolužáci posmívali, že nenosíš značkové oblečení jako oni. Nebo jsi od druhé babičky dostal/a k narozeninám jen jeden dárek, a nechápeš proč.

Vždy, když něco takového zažiješ, zkus se zamyslet. A to ještě dřív, než řekneš nahlas to, co si v tu chvíli myslíš. Můžeš totiž někomu (kdo tě má rád a ty zase jeho) svými slovy snadno ublížit. Slova už nejdou vzít zpět. Měli bychom si uvědomit několik věcí:

1) Nikdy nemůžeme mít úplně vše, co bychom chtěli. Ani v dospělosti.

2) Počet nebo hodnota dárků, které dostanu, neznamená, že mě má někdo rád méně nebo více. Každý dává, kolik může. Dává však z celého svého srdce.

3) Mít mnoho hezkých drahých věcí nebo peněz ještě neznamená, že budu v životě šťastný/á. K tomu potřebujeme i věci, které se koupit nedají.

4) Bohatství se nedá přesně popsat a znamená pro každého něco jiného.

5) Rodiče nebo prarodiče pro tebe vždy chtějí všechno na světě. A to i tehdy, pokud ti nemůžou koupit zrovna to, co právě chceš.

6) Rozhodnutí, jestli ti může nebo nemůže někdo nějakou věc koupit, závisí na mnoha různých okolnostech a je mnohem těžší, než si myslíš. Nestačí věc pouze chtít.

7) Každý člověk má jiné příjmy a výdaje, a každý tak má jiné množství volných peněz na útratu.

S těmito a dalšími body se seznámíme v následujících kapitolách, kde si vysvětlíme, jak to všechno funguje. Obecné rady k takovým situacím znějí:

Jestliže nedostaneš to, co chceš, nezlob se na nikoho. Má to určitě svůj opodstatněný důvod. Pokud se ti kamarád chlubí s novou věcí, nezáviď mu ji. Nemusí mu přinést štěstí nebo mu nemusí dlouho fungovat. Když se ti někdo posmívá, že něco nemáš, zasměj se tomu a řekni si, že to není nic tak životně důležitého, bez čeho by ses neobešel.

Nikdy se nikomu neposmívej a neodsuzuj druhé! Může se to brzy obrátit a můžeš i ty být tím, komu se druzí smějí!

2. Peníze a směna

Výměna je také platba

S placením ses už určitě někdy setkal/a, a to možná častěji, než si teď zrovna myslíš. Platit se dá totiž i jinou formou, než jsou peníze, které znáš. Třeba máš doma sbírku některých věcí a s kamarády ve škole o přestávkách měníš něco za něco.

Úkol č. 1: Zeptej se babičky nebo dědy, jestli i oni, když byli dětmi, občas nějaké věci měnili s kamarády.

Dříve děti sbíraly poštovní známky. Byly to známky na dopisy s rozličnou tematikou (například zvířata, známé osobnosti z historie nebo události z různých zemí světa). Známky se daly koupit samozřejmě v obchodě, ale výměnou mezi sebou mohly děti své sbírky vylepšovat.

Mohly se například zbavit známky, která se jim nehodila nebo ji měly dvakrát, a vyměnit ji naopak za nějakou, která jim ve sbírce scházela.

Stejně tak mohly sbírat pohledy. Jsou to karty s obrázkem, které se posílaly poštou jako dopis. Třeba z nějakého výletu, na kterém zrovna děti byly. Pohledy se stále prodávají, ale už se příliš často neposílají, protože fotku z výletu můžeš dnes poslat i přes mobilní telefon.

Úkol č. 2: Zeptej se také rodičů, co měnili v dětství oni.

Nejspíš ti řeknou, že měnili „céčka“ nebo „pogy“. Víš, co to je? Jestli ne, požádej je a společně si tona internetu „vygooglete“. Nejlépe tak uvidíš, jak to vypadalo.

Hodně populární byly tenkrát hokejové karty. Malí kluci tehdy nakupovali hokejové karty v balíčcích nebo i jednotlivě a tvořili sbírku jednotlivých týmů. Nehodící se kartičky hokejistů vyměňovali s kamarády za ty, které jim chyběly.

Úkol č. 3: A co sbíráte a měníte s kamarády ve škole vy? Uvědomil/a sis, že tedy při každé výměně sám/a nakupuješ a něčím platíš?

Historie peněz

Výměnný obchod (jinak řečeno barterový obchod) vlastně fungoval už od pravěku. Peníze tehdy neexistovaly. Když si někdo potřeboval nějakou věc koupit, musel za to zaplatit zase jinou věcí, kterou zrovna tolik nepotřeboval nebo jí měl dostatek. Dnes tomu říkáme komoditní (neboli zbožové) peníze. Je to však spíš zboží než peníze.

Lovec ulovil mamuta, aby celá rodina nebo celá vesnice měla k jídlu maso. Část toho masa, kterou by nestačili tito lidé sníst a která by se jim zkazila, mohl pračlověk vyměnit za cokoliv jiného, co potřeboval. Například za obilí, ze kterého by si mohl upéct chleba, aby nejedl stále jen maso. Musel ovšem najít někoho, kdo má obilí na prodej a kdo je zároveň ochotný přijmout za své obilí maso.

Tak to bylo i s jinými věcmi, s nimiž se obchodovalo. Například s prvním nádobím, drobnými ručními nástroji, zbraněmi k lovu. To vše byly komodity neboli zboží (věci určené k prodeji a výměně).

Postupně se tedy zavedlo univerzální platidlo, které uznávali a přijímali všichni obchodníci. Všichni zároveň věděli, jakou má hodnotu. Každý obchodník pak za své zboží mohl přijímat toto platidlo, protože si za něj dále mohl koupit cokoliv, co potřeboval. Navíc nepodléhalo zkažení jako třeba maso. Také bylo lehčí a dalo se dělit na menší kusy.

Lovec už nemusel hledat rolníka s obilím, který právě chtěl maso, aby zboží mohli vyměnit. Prodal maso za toto univerzální platidlo a poté za něj mohl koupit obilí od kohokoliv.

Jedním z prvních takových univerzálních platidel, které každý obchodník přijímal, bylo například plátno (ze slova „plátno“ také pochází slovo „platit“) nebo mušle, zvířecí kůže, kly, ale i mnoho dalších ceněných věcí. Později začali naši předci používat jako platidlo nejrůznější kovy (železo, měď a později stříbro a zlato).

Nenakoupíš za ně sice v obchodě rohlíky, ale leckdo by je od tebe za své zboží přijal. Jsou velmi ceněné a lze je poměrně snadno a rychle směnit na peníze u specializovaných obchodníků.

Protože bylo dělení drahých kovů (např. zlata nebo stříbra) na menší kusy tehdy náročné a jejich vážení zdlouhavé, začaly se z těchto kovů razit první mince. Důvod byl jednoduchý. Každá mince měla mít přesnou hmotnost a kvalitu takového drahého kovu. Samozřejmě měly být ihned dobře rozpoznatelné. Ražbu mincí zavedl obvykle sám panovník, který na ně často nechal vyobrazit svůj znak nebo znak své země.

Vznikly první peníze ve formě, jakou už znáš i ty. Tyto mince měly přesnou hodnotu, stačilo je tedy jen spočítat a jejich vlastník mohl kdykoliv použít pouze jejich určité množství. Mince měly hodnotu podle toho, jak byly velké nebo z jakého kovu byly vyrobeny.

Vedle mincí existují už mnoho let také bankovky. Jedná se o peníze vytištěné na zvláštním papíře. Mají na sobě obvykle uvedenou větší hodnotu (tzv. nominální hodnotu) než mince. Kdyby lidé měli platit vše mincemi, museli by jich nosit na zádech těžký pytel. Proto si vymysleli nové a lehčí peníze, které je snadnější uschovat a lépe se nosí s sebou. Kromě mincí a bankovek se dnes čím dál víc používá bezhotovostní placení. Naše peníze jen příkazem přepošleme z banky, kde máme peníze uložené, do jiné banky, kde má učet obchodník, od kterého nakupujeme. Takový příkaz zadáme na internetu nebo přímo v bance.

Můžeme platit také platební kartou. Přiložíme ji k platebnímu terminálu a banky si opět peníze mezi sebou předají. Dnes už lze použít k placení i některé přístroje, do kterých si svou platební kartu nahrajeme. Například mobilní telefon nebo chytré hodinky. Více o bankách a jak fungují bezhotovostní platby a platební karty, si ještě vysvětlíme dále.

Na vzestupu jsou i takzvané kryptoměny. Nejznámější z nich se nazývá bitcoin (značí se BTC). Jedná se o virtuální peníze, u kterých neexistuje fyzická varianta. Kryptoměny tedy nemají žádné své mince ani bankovky. Existují jen jako data někde v počítačích. Vznikají samy podle předem stanovených matematických vzorců a počítačových procesů. Můžeme si za bitcoiny něco koupit nebo je za české koruny zase prodat někomu jinému. Opět jen přesunem z počítače do počítače. Nikdy je neuvidíme.

Svět však pokročil ještě dál. Mezi námi už chodí i lidé, kteří si nechali voperovat čip do ruky. Nemusí tedy při placení přikládat k terminálu platební kartu, hodinky ani mobilní telefon. Přiloží k terminálu pouze svou ruku a peníze se z jejich účtu přepošlou stejně jako při platbě kartou.

A jak to bude fungovat v budoucnu? Bude možné platit pouhým okem, kdy se naskenuje naše oční sítnice a peníze z našeho účtu jen tak odejdou? Uvidíme.

Měna v naší zemi

U nás v České republice se měna (místní peníze) nazývá koruna česká (značí se Kč) a dá se s ní platit jen v naší zemi. Pokud chceme jet na dovolenou, musíme si vyměnit tyto peníze za peníze té země, kam chceme vycestovat. Vymění nám je v bance nebo kanceláři, která se jmenuje směnárna. Za výměnu peněz jednoho státu za peníze jiného státu si však nechá z našich peněz nějakou malou odměnu.

Všechny mince a bankovky naší země vydává Česká národní banka (ČNB), která je zřízena na základě Ústavy České republiky. Ta je nejvyšším zákonem našeho státu. Česká národní banka, kromě vydávání peněz, také kontroluje činnost ostatních bank v České republice.

Naše mince

Máme několik druhů mincí, které mají různou hodnotu v korunách. Jedná se o jednokorunovou minci (1 Kč), dvoukorunovou minci (2 Kč), pětikorunovou minci (5 Kč), desetikorunovou (10 Kč), dvacetikorunovou (20 Kč) a padesátikorunovou (50 Kč).